ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 752/12483/20
провадження № 61-12510св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест сервіс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду 
від 3 серпня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. C.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Мегаінвест сервіс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування записів про право власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння.
Вказував, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 8 липня 2005 року за № 4688, йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .
10 квітня 2013 року ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство 
(далі - ПАТ) «Дельта Банк» уклали кредитний договір № К-1611286, відповідно до пункту 1.1 якого ПАТ «Дельта Банк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 в кредит грошові кошти у сумі 113 000 грн з кінцевим терміном повернення до 9 квітня 
2020 року включно, на умовах, визначених цим договором.
Належне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено іпотекою вказаної квартири на підставі укладеного ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» іпотечного договору, посвідченого 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за № 4021.
13 серпня 2019 року право вимоги за кредитним договором № К-1611286 виставлено на електронні торги у зв`язку із ліквідацією ПАТ «Дельта Банк» 
(оператор ТОВ «Національна електронна біржа», лот № GL3N08264, початкова (стартова) ціна 99 531,00 грн), що підтверджується протоколом електронного аукціону від 27 вересня 2019 року № UA-EA-2019-08-13-000572-b. 27 вересня 
2019 року переможцем електронного аукціону визнано ТОВ «Мегаінвест сервіс», яке купило зазначене право вимоги за 98 535,69 грн.
2 жовтня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Мегаінвест сервіс» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги № 1986/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. за № 2160, за умовами якого зазначене товариство набуло право вимоги за кредитним 
договором № К-1611286.
12 жовтня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» направило поштовим відправленням на адресу ОСОБА_1 лист від 10 жовтня 2019 року вих. № 05-3415508, яким повідомило позивача про зміну кредитора.
17 жовтня 2019 року ТОВ «Мегаінвест сервіс» на підставі статті 38 Закону 
України «Про іпотеку» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. за № 6395, що підтверджується інформаційною довідкою 
від 17 січня 2020 року № 197391799.
18 лютого 2020 року право власності на підставі договору дарування, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за № 1224, зареєстровано за ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи недійсність договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 
2019 року, укладеного ТОВ «Мегаінвест сервіс» та ОСОБА_2 , позивач послався на те, що його не було повідомлено кредитором, зокрема, про дострокове повернення повної суми заборгованості, а також про інші порушення, що унеможливлює набуття ТОВ «Мегаінвест сервіс» права на продаж спірної квартири.
На думку позивача, ТОВ «Мегаінвест сервіс» не набуло прав кредитора та іпотекодержателя, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу прав вимоги 
від 2 жовтня 2019 року № 1986/К, ТОВ «Мегаінвест сервіс» та ПАТ «Дельта Банк» порушили умови кредитного договору від 10 квітня 2013 року № К-1611286, іпотечного договору від 10 квітня 2013 року № 4021, а також вимоги статей 36, 38, 
42 Закону України «Про іпотеку» і статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Позивач вказував, що спірна квартира вибула з його володіння всупереч вимогам закону, тому ефективним способом захисту прав, на його думку, є визнання першого договору відчуження недійсним, відновлення становища, що існувало до порушення його прав, шляхом скасування записів про право власності від 17 жовтня 2019 року та 18 лютого 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 спірної квартири.
За таких обставин просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений 17 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. за № 6395; 
- скасувати запис про право власності № 33718439, внесений 17 жовтня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В.; 
- скасувати запис про право власності № 35546296, внесений 18 лютого 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А.;
- витребувати від ОСОБА_3 квартиру 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року, ухваленим у складі судді Мазура Ю. Ю., у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач у 2019 році отримав 
від ПАТ «Дельта Банк» повідомлення про порушення умов кредитного та іпотечного договорів з пропозицією усунути вказані порушення і повідомлення про наслідки, які настануть у випадку невиконання зазначених порушень протягом 30 днів після отримання повідомлення. Вказані дії банку відповідають умовам кредитного та іпотечного договорів і узгоджуються зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Доказів усунення вказаних у повідомленні порушень позивач не надав.
Також місцевий суд вказав, що ТОВ «Мегаінвест сервіс» на законних підставах набуло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами. До нового кредитора (іпотекодержателя) перейшли всі права та обов`язки ПАТ «Дельта Банк», у тому числі з урахуванням виконання останнім вимоги щодо направлення повідомлення ОСОБА_1 про порушення умов договору і необхідність усунення порушень, - право продати предмет іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, укладаючи 
17 жовтня 2019 року договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 , 
ТОВ «Мегаінвест Сервіс» мало право на відчуження майна і порушення вимог законодавства під час вчинення цього правочину не встановлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року і ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. за № 6395.
Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вказану квартиру.
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.
Стягнено з ТОВ «Мегаінвест сервіс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 5 220,15 грн з кожного та судовий збір у розмірі по 4 180,76 грн з кожного на користь держави.
Апеляційний суд зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що вимога про усунення порушень за кредитним договором від 10 вересня 
2018 року та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення є належними доказами повідомлення ОСОБА_1 про необхідність усунення порушення зобов`язання.
Суд апеляційної інстанції вказав, що зазначене повідомлення надруковано без використання бланку ПАТ «Дельта Банк» та не містить 
встановлених ДСТУ 4163-2003 обов`язкових реквізитів документів, зокрема реєстраційного індексу документа та підпису, який складається з повної назви посади, прізвища та ініціалів особи, яка підписала документ. Тобто повідомлення підписано невідомою особою, що ставить під сумнів його дійсність. Крім того, вказана вимога датована 10 вересня 2018 року, а згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення кореспонденція подана до відділення поштового зв`язку 9 вересня 2018 року, тобто на день раніше, ніж складена.
Разом з тим, у рекомендованому повідомленні міститься підпис особи про отримання поштового відправлення, що візуально не схожий на підпис ОСОБА_1 , який заперечує його підписання.
Апеляційний суд вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про недоведення позивачем обставин належного виконання умов кредитного та іпотечного договорів у частині укладення договорів страхування предмета іпотеки та страхування життя від нещасного випадку, оскільки банк жодного разу не повідомляв позивачу про неналежне виконання умов договору іпотеки, зокрема щодо страхування об`єкта іпотеки та особистого страхування. Такі обставини не були підставою для звернення банку з вимогою про дострокове виконання зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем повідомлення від іпотекодержателя про дострокове погашення заборгованості, що свідчить про неналежне повідомлення останнього і про недодержання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Дійшовши висновку про ненабуття ТОВ «Мегаінвест Сервіс» права на відчуження предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири 
від 17 жовтня 2019 року, апеляційний суд зазначив, що цей договір укладений всупереч статті 658 ЦК України, статтям 35, 36, 42 Закону України «Про іпотеку» та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому цей договір підлягає визнанню недійсним.
Також апеляційний суд зазначив, що спірна квартира вибула з володіння 
ОСОБА_1 , тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У серпні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року.
Касаційну скаргу мотивовано порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки цей суд розглянув справу за відсутності заявника, не повідомивши її належним чином про дату, час і місце судового засідання. Зазначає про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17), про те, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення. 
Заявник вказує на неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 756/12284/14 (провадження № 61-47966св18), про те, що «повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, і не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої 
Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 2 грудня 2018 року 
у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18)».
На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2018 року 
у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 31 жовтня 2018 року 
у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Неврахованими апеляційним судом заявник вважає висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 вересня 2020 року 
у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 643/8134/16-ц (провадження № 61-224св17), від 2 липня 2020 року у справі № 761/21540/16-ц (провадження № 61-16919св18), від 24 червня 2020 року у справі № 459/3382/16-ц (провадження № 61-14598св18), від 10 червня 2020 року у справі № 442/4416/16-ц (провадження № 61-17670св19), про те, що неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків. 
Крім того, вказує на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/21646/15-ц (провадження № 61-28816св18), в якій колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про недотримання тридцятиденного строку, передбаченого частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку», з огляду на положення вказаної статті, за яким у разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Ільницький О. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив:
- повернути касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року на підставі статті 44 ЦПК України у зв`язку зі зловживанням процесуальним правом на касаційне оскарження;
- закрити касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду та на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними;
- відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року залишити без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), у постановах Верховного Суду від 2 липня 2020 року у справі № 761/21540/16-ц (провадження № 61-16919св18), від 24 червня 2020 року у справі № 459/3382/16-ц (провадження № 61-14598св18), від 10 червня 2020 року 
у справі № 442/4416/16-ц (провадження № 61-17670св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- розгляд справи за її відсутності, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 10 квітня 2013 року 
     ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» уклали кредитний договір № К-1611286, відповідно до пункту 1.1 якого ПАТ «Дельта Банк» зобов`язалося надати  ОСОБА_1 в кредит грошові кошти у сумі 113 000 грн з кінцевим терміном повернення 
до 9 квітня 2020 року включно, на умовах, визначених цим договором.
Належне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено іпотекою вказаної квартири на підставі укладеного ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» іпотечного договору, посвідченого 10 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за № 4021.
13 серпня 2019 року право вимоги за кредитним договором № К-1611286 виставлено на електронні торги у зв`язку з ліквідацією ПАТ «Дельта Банк» 
(оператор ТОВ «Національна електронна біржа», лот № GL3N08264, початкова (стартова) ціна 99 531,00 грн), що підтверджується протоколом електронного аукціону від 27 вересня 2019 року № UA-EA-2019-08-13-000572-b. 27 вересня 
2019 року переможцем електронного аукціону визнано ТОВ «Мегаінвест сервіс», яке купило зазначене право вимоги за 98 535,69 грн.
2 жовтня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Мегаінвест сервіс» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги № 1986/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. за № 2160, за умовами якого зазначене товариство набуло право вимоги за кредитним 
договором № К-1611286.
12 жовтня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» направило поштовим відправленням на адресу ОСОБА_1 лист від 10 жовтня 2019 року за вих. № 05-3415508, яким повідомило позивача про зміну кредитора.
17 жовтня 2019 року ТОВ «Мегаінвест сервіс» на підставі статті 38 Закону 
України «Про іпотеку» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. за № 6395, що підтверджується інформаційною довідкою 
від 17 січня 2020 року № 197391799.
18 лютого 2020 року право власності на підставі договору дарування, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за № 1224, зареєстровано за ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї суд дійшов таких висновків.
Щодо доводів касаційної скарги про неналежне повідомлення     ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи апеляційним судом
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
- ухвалою Київського апеляційного суду від 3 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 3, а. с. 118-119);
-14 лютого 2023 року ОСОБА_2 отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта» 
№ 0318632595433/0100107964775 (т. 5, а. с. 123);
- ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій у цій справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 травня 2023 року об 11 год; цього ж дня учасникам справи надіслано судові повістки-повідомлення (т. 3, а. с. 176-178);
- 14 лютого 2023 року ОСОБА_2 отримала судову повістку-повідомлення про розгляд справи 11 травня 2023 року об 11 год, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта» 
№ 031863272426/0100108199967 (т. 3, а. с. 175);
- ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29 червня 2023 року о 13 год45 хв; 19 травня 2023 року учасникам справи надіслано судові повістки-повідомлення 
(т. 3, а. с. 219-221);
- ухвала Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та судова повістка-повідомлення про розгляд справи на 29 червня 2023 року о 13 год45 хв, які направлені ОСОБА_2 , повернулися до апеляційного суду неврученими з причини «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а. с. 226);
- 29 червня 2023 року справа знята з розгляду у зв`язку з відпусткою суддів, які входять до складу колегії суддів (т. 3, а. с. 228); 
- 3 липня 2023 року учасникам справи надіслано судові повістки-повідомлення про призначення справи до розгляду на 3 серпня 2023 року о 14 год; надіслана 
ОСОБА_2 судова повістка-повідомлення повернулася до апеляційного суду неврученою з причини «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а. с. 229, 232);
- апеляційний суд направляв ОСОБА_2 процесуальні документи та судові виклики-повідомлення на адресу, зазначену нею у відзиві на позов - 
АДРЕСА_2 ; 
- таку ж саму адресу ОСОБА_2 зазначила в касаційній скарзі.
У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. 
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. 
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року 
у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 1 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 9 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), 
від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21). 
У матеріалах справи містяться поштові конверти, в яких направлялася судова кореспонденція   ОСОБА_2 , датовані 27 травня 2023 року та 12 липня 2023 року, які повернулися до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Тому, враховуючи викладене, касаційний суд доходить висновку, що апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення 
ОСОБА_2 та вона була належно повідомлена про розгляд зазначеної справи, тому доводи касаційної скарги в цій частині касаційний суд відхиляє.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду 
від 24 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17), оскільки у вказаній справі суд першої інстанції розглянув справу за відсутності доказів належного повідомлення відповідача та її представника про час та місце розгляду справи, призначеного на 4 травня 2017 року. Верховний Суд вказав, що відповідно до статті 74 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи місцевим судом, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи у цьому випадку може свідчити лише розписка.
Також касаційний суд відхиляє посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 2 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 березня 2019 року 
у справі № 756/12284/14 (провадження № 61-47966св18), про те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, і не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки у справі, яка переглядається, судові повістки-повідомлення повернулися до апеляційного суду неврученими з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою».
Щодо вирішення справи по суті
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу 
(частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного 
права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування 
(пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року 
у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок викладений, зокрема, 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року 
у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 
2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки 
(стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку», тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 38 цього Закону врегульовано право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.
У частинах першій, п`ятій, десятій статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.
Таким чином, стаття 38 Закону України «Про іпотеку» визначає право іпотекодержателя за певних умов укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, але не передбачає в цьому випадку набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року 
у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено:
«Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 
2009 року № 270.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої 
статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої 
статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки також викладені в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року 
у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У пункті 9.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказано, що «для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві».
Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на майно належного власника (позивача) і саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем 
(пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже, право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим у мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) (пункти 124-126).
Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом із тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої 
Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суди не врахували, що коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Тому у разі пред?явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири є неналежними (неефективними) способами захисту. 
Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, однак помилився щодо мотивів такого рішення, оскільки зазначена вимога за обставин цієї справи та змісту позову є неналежним способом захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок після подання касаційної скарги викладений Верховним 
Судом у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 752/6717/20 
(провадження № 61-11194св23).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 17 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. за № 6395, підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині щодо правових підстав для відмови в задоволенні зазначеної позовної вимоги - зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині (щодо відмови в задоволенні вказаної позовної вимоги) - залишенню в силі.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в частині скасування записів про право власності, оскільки такі вимоги є неналежним способом захисту права.
Обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про витребування 
від ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 з огляду на відсутність у ТОВ «Мегаінвест сервіс» права на продаж спірної квартири і її вибуття з власності позивача поза його волею.
Доводи касаційної скарги в цій частині висновок апеляційного суду не спростовують.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимоги про скасування записів та витребування майна, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у цій частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданої разом з відзивом на касаційну скаргу заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького О. О. про повернення касаційної скарги ОСОБА_2 , оскільки сам факт подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду не свідчить про зловживання заявником процесуальними правами та не є підставою для повернення касаційної скарги у розумінні статті 44 ЦПК України.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького О. О., в якій останній, посилаючись 
на пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України, просить закрити касаційне провадження, оскільки, які він вважає, касаційна скарга ОСОБА_2 хоч і містить доводи за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, але практика Верховного Суду, наведена заявником у скарзі, є нерелевантною.
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 
частини першої статті 396 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що підстави для закриття касаційного провадження, передбачені статтею 396 ЦПК України, відсутні. Касаційна скарга ОСОБА_2 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України та містить підстави касаційного оскарження. Тому Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи. Отже, у задоволенні заяви про закриття касаційного провадження касаційний суд відмовляє.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору та зміну рішення суду першої інстанції у вказаній частині, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог касаційної скарги, 
у розмірі 1 681,60 грн.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин розмір стягненого апеляційним судом з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 судового збору підлягає зменшенню до 3 538,55 грн (5 220,15 грн - 1 681,60 грн).
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити адвокату Ільницькому Олексію Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , у задоволенні заяви про повернення касаційної скарги та у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року в частинівизнання недійсним договору купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідченого 17 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Євгеном Вікторовичем за № 6395, скасувати; рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 жовтня 
2022 року в цій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови із залишенням резолютивної частини рішення щодо вирішення вказаної позовної вимоги в силі.
Постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору змінити, зменшивши суму судового збору з 5 220,15 грн до 3 538,55 грн.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 3 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік