Дата документу 09.03.2026
Справа № 180/2097/25
Провадження № 2/334/961/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року м. Запоріжжя
Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі 
судді Бредіхіна Ю.Ю.,
за участю секретаря Іванової А.О.,
представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,
представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
установив:
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із первісним позовом до ОСОБА_5 із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі 281 531 гривень. В обґрунтування своїх вимог вказали на те, що 05 липня 2018 року позивачі надали відповідачу 200 000 грн. (130 тисяч - ОСОБА_3 та 70 тисяч ОСОБА_4 ) строком на 36 місяців. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою. Крім того, 01.03.2025 року ОСОБА_5 написала боргову розписку у якій вказала, що станом на 01.03.2025 року її заборгованість перед позивачами складає 170 000 грн., що є еквівалентом 6 825 доларів США.
У зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку із повернення суми позики, позивачі звернулись до суду. Оскільки у розписці від 01.03.2025 року сума боргу визначена в еквіваленті доларів США, то й суму боргу, яка підлягає сплаті розрахована виходячи з офіційного курсу гривні до долара США і становить 6 825 доларів США, що є еквівалентом 281 531 гривень, які позивачі просять стягнути.

ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Представник ОСОБА_5 подав до суду зустрічну позовну заяву, яку обґрунтував тим, що Зміст боргової розписки від 05.07.2018 не містить погоджених сторонами істотних умов щодо нарахування процентів за користування грошовими коштами, зокрема не визначає розмір процентів, порядок їх нарахування та строки сплати. Вказівка у розписці на еквівалент суми позики в іноземній валюті мала виключно розрахунковий характер та не свідчить про встановлення валютного зобов`язання або обов`язку повернення коштів саме в іноземній валюті.
Виконуючи грошове зобов`язання за борговою розпискою, ОСОБА_5 у подальшому повернула позивачам суму основного боргу у розмірі 200 000 грн, що підтверджується банківськими документами, долученими до матеріалів справи, а також письмовою розпискою від 01.03.2025, поданими самими позивачами, з яких убачається факт отримання ними зазначених коштів.
Крім того, після повернення суми основного боргу ОСОБА_5 додатково передала позивачам грошові кошти, а саме: 750 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.03.2025 становить 31 135,50 грн., а також здійснила у 2025 році додаткові грошові перекази на банківські рахунки Позивачів на загальну суму 9 000 грн, що підтверджується банківськими виписками.
Таким чином, загальна сума грошових коштів, фактично отриманих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від ОСОБА_5 , становить 240 135,50 грн, що перевищує суму позики, визначену борговою розпискою від 05.07.2018, на 40 135,50 грн.
Зазначені обставини свідчать про повне фактичне виконання ОСОБА_5 грошового зобов`язання за борговою розпискою, а також про отримання ОСОБА_3 за грошових коштів понад розмір належного зобов`язання.
У зв`язку із викладеним та посилаючись на правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №569/15646/16-ц ОСОБА_5 вказала на те, що грошові кошти у сумі 40 135,50 грн, отримані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після припинення зобов`язання, є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та підлягають поверненню ОСОБА_5 , оскільки правова підстава їх набуття відпала, а інших правових підстав для утримання зазначених коштів відповідачами за зустрічним позовом не існує.
На підставі вищенаведеного, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 40 135,50 грн. безпідставно набутих грошових коштів, три відсотки річних що становить 943,87 грн, інфляційні втрати що становлять 1 626,46 грн.
II. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі
12.12.2025 року з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали вказаного цивільного позову для розгляду за підсудністю.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначене підготовче судове засідання. 
Ухвалою суду від 22.01.2026 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, призначене підготовче засідання.
Ухвалою суду від 18.02.2026 року закрите підготовче засідання у справі, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні 26.02.2026 року після проведення судових дебатів, оголошено перерву у зв`язку із переходом суду до стадії таємниці ухвалення рішення.
Повний текст рішення складений 09.03.2026 року.
III. Фактичні обставини встановлені судом
05 липня 2018 року ОСОБА_5 написала розписку про отримання від ОСОБА_3 70 000 гривень та 130 000 гривень від ОСОБА_4 строком на 36 місяців. Борг зобовязалась перераховувати на карту Приватбанк за курсом НБУ (станом на 05.07.2018 року - 26,4 грн.).
01.03.2025 року ОСОБА_5 написала «розписку про отримання грошових коштів» у якій вказала, що згідно із розпискою від 05.07.2018 року по займу грошових коштів у розмірі 200 000 грн., що є еквівалентом 7575 доларів США станом на 05.07.2018 року повернула грошові кошти у розмірі 750 доларів США. Станом на 01.03.2025 року її заборгованість перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складає 170 000 грн., що є еквівалентом 6 825 доларів США. На даний момент ОСОБА_5 сплачувала проценти по займу 15 відсотків річних. Усього за 80 місяців сума сплачених відсотків склала 200 000 гривень.
Відповідно до наданих сторонами копій платіжних квитанцій у період з 02.04.2025 року по 07.07.2025 року ОСОБА_5 здійснила чотири грошові перекази на користь ОСОБА_3 у загальному розмірі 9 000 грн. 
ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав факт отримання у період з 05.07.2018 року по 01.03.2025 року грошових коштів від ОСОБА_5 загалом у сумі 200 000 грн.
Згідно із поясненнями сторін вказані вище грошові кошти сплачувались у різний період готівкою та шляхом перерахування банківську карту одного з позивачів за первісним позов з банківських карток третіх осіб. Точних дат передачі грошових коштів судом не встановлено.
IV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи
Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
В постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».
Постановою Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У даній справі судом встановлено, що відповідач  ОСОБА_5 дійсно отримала у борг від позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 200 000 грн. строком на 36 місяців, тобто до 05 липня 2021 року. 
ОСОБА_5 у визначений розпискою строк грошові кошти не повернула. 
Оцінюючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що дійсно «розпискою» в розумінні закону у цій справі можливо вважати лише розписку від 05 липня 2018 року, адже саме цим документом сторони узгодили умови правочину, який уклали, а саме: суму грошових коштів, що надаються у позику, строк та порядок її повернення. 
При цьому за змістом вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Тобто, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Розписка від 05.07.2018 року не містить жодних умов щодо нарахування та сплати відсотків.
Відтак, підстав вважати, що сторони погодили сплату процентів за позикою, отриманою за розпискою від 05.07.2018 року немає.
Крім того, суду надана розписка про отримання грошових коштів від 01.03.2025 року. Аналізуючи правову природу вказаного документу, суд дійшов висновку про те, що ця розписка не є розпискою у розумінні чинного законодавства, адже вона не підтверджує отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_3 грошових коштів (жодні додаткові грошові кошти первісними позивачами 01.03.2025 року за цією розпискою надані не були). Також не можна вважати цю розписку від 01.03.2025 року новацією боргу у розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України, оскільки сторони підтвердили, що попереднє зобов`язання за розпискою від 05.07.2018 року продовжує існувати і не здійснили його заміну іншим, новим зобов`язанням. 
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що розписка від 01.03.2025 року є підтвердженням часткового виконання своїх зобов`язань первісним відповідачем перед первісними позивачами у відповідності до вимог ст. 545 ЦК України.
Так, частиною першою статті 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
У розписці від 01.03.2025 року сторони зафіксували, що позикодавці отримали від позичальника 200 000 гривень, які сплачувались протягом 80 місяців та 750 доларів США.
При цьому, аналізуючи зміст розписки від 05.07.2018 року, суд дійшов висновку про те, що сторони у ній погодили сплату боргу в еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом Національного банку України. Вказане підтверджується і розпискою від 01.03.2025 року у якій сторони вказали, що ОСОБА_5 отримала від позикодавців 200 000 гривень, що є еквівалентом 7575 доларів США станом на 05.07.2018 року.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, і яка є обов`язковою для врахування судом при вирішенні цього спору, відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сторони, укладаючи договір позики 05.07.2018 року, погодили сплату суми боргу з урахуванням еквіваленту в іноземній валюті, що додатково зафіксували у розписці від 01.03.2025 року, а тому вирішуючи питання щодо суми боргу слід застосовувати саме еквівалент в іноземній валюті, якою у даному випадку є долар США.
Сторони не змогли надати суду докази сплати 200 000 гривень та 750 доларів США із зазначенням конкретних дат такої сплати, відтак враховуючи, що у саме у розписці від 01.03.2025 року зафіксоване виконання позичальником свого зобов`язання та здійснено розрахунок еквівалента 750 доларів США, то суд вважає за доцільне здійснити розрахунок еквіваленту саме на цю дату. 
Відтак, станом на 01.03.2025 року ОСОБА_5 здійснила погашення свого зобов`язання за розпискою від 05.07.2018 року у сумі 4 818 доларів США (200 000 / 41,51 (курс НБУ станом на 01.03.2025) та 750 доларів США, що загалом становить 5 568 доларів США. 
В подальшому, 02.04.2025 заплатила 2 250 грн., що становить 54,38 доларів США; 02.05.2025 - 2 250 грн., що становить 54,1 долари США; 05.06.2025 - 2 250 грн., що становить 54,24 долари США та 07.07.2025 - 2 250 грн., що становить 53,91 долари США.
Загалом станом на 07.07.2025 року позичальник погасив 5 784,63 долари США, а сума непогашеного зобов`язання становить 1 790,37 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення становить 78 291,44 грн.
Суд, вирішуючи цей спір, керується саме вище вказаною презумпцією правомірності правочину, укладеного між позивачами та відповідачем. 
У цій справі судом встановлено, що позикодавець у визначений розпискою строк - 36 місяців не здійснила погашення боргу, натомість фактично погасила суму первісного боргу за 80 місяців, відтак врахування сторонами у первісній розписці еквіваленту в іноземній валюті є цілком логічним та відповідало волі як позикодавців, так і позичальника, адже в розписці від 01.03.2025 року і сама позичальник визнала саме еквівалент в іноземній валюті.
Згідно із приписами статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 761/41709/17 виснував, що сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору тощо, що відповідають нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст цих принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам ділового обороту. Добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішніми або об`єктивними, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями у цивільному праві.
Верховний Суд зазначає, що цивільне законодавство не містить визначення згаданих принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм, добросовісністю, по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, унеможливити укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб) і дотримуватись зовнішніх критеріїв, справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у співмірності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої процесуальної поведінки, яка б виключала необ`єктивні (упереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення несплаченої суми боргу в еквіваленті до іноземної валюті підлягають задоволенню, натомість зарахування попередніх оплат в рахунок погашення відсотків є неправомірним з огляду на відсутність документально підтвердженої такої домовленості.
Оскільки суд дійшов висновку про наявність зобовязань між сторонами за розпискою від 05.07.2018 року, вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
вирішив:
первісний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) суму основного боргу у розмірі 78 291 (сімдесят вісім тисяч двісті дев`яносто одна) гривня 44 копійки.
Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 784 (сімсот вісімдесят чотири) гривні 22 копійки.
В задоволені решти вимог відмовити.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін