Справа № 183/8398/25
(2/199/1238/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

17.03.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у підтвердження якого посилається на те, що з 24 грудня 2011 року по 20 червня 2018 року сторони перебували в шлюбі, який було розірвано 20 червня 2018 року за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №183/2580/18). Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Згідно з усними домовленостями між сторонами, відповідачка добровільно відмовилась від участі у вихованні та утриманні сина, а також виявила небажання здійснювати будь-які батьківські обов`язки стосовно нього. У зв`язку з цим, з метою уникнення можливих правових спорів у майбутньому, між сторонами було досягнуто згоди про оформлення відповідних правових документів в 2019 році. Так, нотаріально посвідчено добровільну згоду матері на проживання дитини разом з батьком , позивачем по справі, під його піклуванням та доглядом. Крім того, мати надала письмову заяву, в якій підтвердила передачу батькові всіх повноважень щодо виховання, утримання та забезпечення дитини відповідно до вимог чинного законодавства України. Також у вказаній заяві зафіксовано згоду матері на реєстрацію місця проживання дитини за адресою проживання батька.
Волевиявлення відповідача залишається незмінним, адже протягом усього часу, а це вже більше шести років, після складення зазначеної заяви мати не ініціювала жодних юридичних чи фактичних дій, які б свідчили про зміну її позиції або про бажання забрати дитину до себе. Вона не зверталася до суду з позовами про визначення місця проживання дитини, не перешкоджала батькові у здійсненні батьківських прав, не заперечувала проти фактичного проживання дитини з ним, а також не вчиняла дій, спрямованих на перегляд досягнутих домовленостей. Поведінка матері упродовж тривалого часу свідчить про сталий характер її волевиявлення, що підтверджує незмінність наміру передати батькові право виховання дитини.
Позивач зазначає, що з того часу самостійно виховує свого сина та він повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, не цікавиться його успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком.
За місцем проживання сина та батька останнім було створено всі умови для проживання та розвитку дитини, син має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для його навчання та відпочинку, для підтвердження вказаних обставин службою у справах дітей виконавчого комітету Самарівської міської ради було обстежено умови проживання ОСОБА_3 , 2012р.н., за результатом було складено відповідний акт – комісія вважає, що батьком створені належні умови для проживання малолітньої дитини, хлопець забезпечений усім необхідним за віком.
Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування їх сина, завжди вирішує позивач та відвідує сімейного лікаря з дитиною за необхідності, що свідчить довідка від 24.04.2025р видана сімейним лікарем.
Позивач наголошував та тому, що, саме він здійснює щоденне піклування, виховання та забезпечення дитини, підтверджується також довідкою з ліцею, в якому навчається син. Згідно з інформацією, наданою навчальним закладом, батько постійно підтримує контакт із адміністрацією школи, бере участь у батьківських зборах, контролює навчальний процес та цікавиться успішністю дитини. Водночас мати — ОСОБА_2 жодного разу не брала участі у шкільному житті сина, не підтримує зв`язку з педагогічним колективом, не з`являється на батьківські збори та не виявляє зацікавленості в навчанні дитини.
З моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу дитина постійно проживає з батьком, який самостійно здійснює всі обов`язки щодо її утримання, догляду, виховання та забезпечення належних умов для її життя і розвитку. Всі витрати, пов`язані з утриманням дитини, в тому числі харчування, одяг, медичне обслуговування, освіта та дозвілля, несе виключно батько. Мати дитини участі у вихованні сина не бере, фінансової підтримки не надає, участі у житті дитини не проявляє. 
У зв`язку з викладеним позивач просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину до 18 років, а саме сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати покласти на відповідача.
03 грудня 2025 року ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра було відкрито провадження по справі. 
Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі. 
Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Правом на подачу відзиву на позов не скористалась.
Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника та прийнятті рішення, враховуючи інтереси дитини.
Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 24.12.2011 по 20.06.2018 та є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.06.2018 по справі № 183/2580/18, шлюб між сторонами було розірвано. Місце проживання дитини разом з батьком після розірвання шлюбу визначено сторонами у добровільному порядку без укладення договору про це.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 02.07.2025, складеного головними спеціалістами служби у справах дітей Самарівської міської ради, встановлено, що позивач та його малолітній син ОСОБА_4 зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 у одноповерховому трикімнатному будинку загальною площею близько 97 кв.м., який є власністю батька позивача. Житло обладнане автономним електричним опаленням, є усі комунальні зручності, санвузол. У будинку сучасний ремонт, меблі та побутова техніка. Дуже чисто та охайно. У хлопця окрема кімната обладнана меблями, виділено місце для занять, навчання, відпочинку. ОСОБА_5 забезпечений сучасними гаджетами, одягом відповідно віку та сезону.
Рішенням Новомосковського міськрайсуду Дніпропетровської області від 13.03.2020, яке досліджене судом у ЄРСР в порядку ст.13 ч.2 ЦПК України, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1500 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, з проведенням щорічно індексації розміру аліментів відповідно до Закону.
Доказів щодо виконання вказаного рішення позивачем суду не надано.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач просив встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини та перебування дитини на його утриманні для соціального забезпечення його життєдіяльності та життєдіяльності його дитини, забезпечення належного та достатнього утримання неповнолітньої дитини.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України сім`я передбачено, що дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14 -132цс23)).
Суд зауважує, що Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14 -132цс23) не містить правового висновку про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини має бути обов`язково поєднана з вимогою про позбавлення батьківських прав.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.102025 № 344/20811/24 № 61-7674св25.
Отже, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Предметом позову у цій справі є вимога позивача до відповідача про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.
Заявлені позивачем вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який самостійно виховує дитину, і від якого на його думку залежить його життєдіяльність та життєдіяльність його дитини, забезпечення належного та достатнього утримання неповнолітньої дитини та уникнення ситуації, внаслідок якої його неповнолітній син може залишитися без піклування.
Сімейним кодексом України (далі у тексті СК України) чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані між собою, а тому не можуть бути передані іншій особі. З огляду на таке можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу можливості користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує.
Частиною 1статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради від 05.02.2026 року, в якому зазначено, що в ході розмови з дитиною встановлено, що хлопець з однаковими почуттями відноситься як до батька, так і до матері, але має певну образу на матір, тому бажає проживати разом з батьком. Для нього батьком створені умови проживання, до яких він звик, в нього є друзі, шкільне та позашкільне життя. Хлопець займається спортом у фітнес-центрі. ОСОБА_5 має можливість спілкуватися з матір`ю в зручний для нього час в телефонному режимі, але каже що ініціює спілкування сам. Відповідач практично не приїздить до сина, але іноді купує для нього необхідні речи. Коли мати буває у м. Самарі їх спілкування проходить на нейтральній території. ОСОБА_5 відомо, що мати з новим чоловіком проживає у Львові та має маленьку доньку. Також хлопець припускає можливість поїхати до мами, якщо вона його запросить. Спеціаліст служби зателефонувала матері, щоб з`ясувати ситуацію, що склалася між колишнім подружжям, та ставлення матері до дитини. Відповідач погодилася на спілкування та повідомила, що після розлучення син деякий час проживав із нею, але він дуже болісно переживав розлучення батьків, поведінка дитини різко погіршилася, він став дуже агресивним, погано навчався. В зв`язку з цим, а також її складними життєвими обставинами на той час, було прийнято спільне рішення про проживання ОСОБА_5 з батьком. Мати запевнила, що сама телефонує сину хоча б раз на тиждень, цікавиться його життям, виконує побажання хлопця щодо придбання особистих речей. На теперішній час відповідач має нову сім`ю, але запевняє, що любить сина та готова взяти відповідальність за його виховання у разі потреби.
Питання встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Члени комісії прийшли до думки, що, на даний час постановка зазначеного питання є передчасною. Орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд також встановив, що позивачем не доведено факт самостійного утримання дитини з огляду на відсутність доказів виконання у добровільному чи примусовому порядку рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, посилання позивача на наявність нотаріально посвідченої згоди матері на одноосібне виховання батьком їх спільної дитини суперечить закріпленому в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них.
Так, позивач не довів та не надав суду доказів порушення умов життєдіяльності дитини, що в свою чергу порушувало б права дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту. Також не надав доказів, що встановлення такого факту сприятиме достатньому вихованню малолітнього сина, запобігатиме настанню обставин, за яких дитина може залишитися без піклування та не довів, як встановлення такого факту сприятиме вихованню малолітньої дитини.
Суд зауважує, що саме по собі окреме проживання одного з батьків малолітньої дитини, не може бути підставою для обмеження його участі у вихованні та утриманні дитини, а також не може бути підставою для обмеження спілкування з ним неповнолітньої дитини, оскільки це суперечитиме, насамперед, інтересам дитини.
Отже що надані позивачем докази свідчать лише про проживання неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу батьків, разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту відсутності участі матері у вихованні та утриманні дитини, що також знайшло підтвердження при розгляді справи.
З наведених підстав, у зв`язку з тим, що позивач не довів порушення його прав та прав малолітньої дитини, у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 81, 141-142, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком - відмовити.
Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.
Повне рішення складено 24 березня 2026 року.

Суддя В.В. Руденко