Справа № 132/2880/25
Провадження № 2/132/517/26 
РІШЕННЯ 
Іменем України

"07" січня 2026 р. місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання СЛОБОДЯНЮК І.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, цивільну справу № 132/2880/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на частки в колгоспному дворі, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, 

ВСТАНОВИВ:
29.08.2025 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із вказаним цивільним позовом, в якому зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який належав колгоспному двору, головою якого померла і була. Оскільки колгоспний двір припинив своє існування, а також відсутній оригінал свідоцтва про право особистої власності на зазначене домоволодіння, вони позбавлені права оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, а тому вимушені звернутися до суду із вказаним позовом. 
Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, надавши письмову заяву, згідно якої просять справу розглянути за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають та просять їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно відзиву на позовну заяву, просить справу розглянути за відсутності представника Калинівської міської ради Вінницької області, проти задоволення позовних вимог не заперечує. 
Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог частини другої статті 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно частин першої, другої статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За статтями 1261, 1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
За частинами першою, п`ятою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 24.06.2008 року виконкомом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 13.02.1989 року виконкомом Павлівської сільської Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Калинівської районної Ради народних депутатів № 108 від 31.03.1988 року, та зареєстрованого 13.02.1989 року в бюро технічної інвентаризації, належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
З матеріалів даної справи встановлено, що членами колгоспного двору були: ОСОБА_3 (голова двору); ОСОБА_6 (син голови двору); ОСОБА_1 (донька голови двору); ОСОБА_2 (онука голови двору), а тому їх частки в праві спільної сумісної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , становлять по 1/4 частки. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області помер ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 14.05.2018 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, зокрема на 1/4 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 .
Відповідно до постанови державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиної Л.В. від 09.07.2025 року за № 418/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, залишену після смерті матері ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, який припинив своє існування, та відсутністю у спадкоємця оригіналу свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. 
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (частина четверта статті 206 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову.
Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на частки в колгоспному дворі, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожною окремо, право власності на 1/4 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , як за членами колгоспного двору, які після припинення його існування, не втратили право на частку в його майні. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого 13 лютого 1989 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради Вінницької області за № 108 від 31 березня 1988 року, зареєстрованого 13 лютого 1989 року Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 3/538, як голові колгоспного двору, яка після припинення його існування, не втратила право на частку в його майні, в порядку спадкування за законом як спадкоємицею першої черги після смерті матері – ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого 13 лютого 1989 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради Вінницької області за № 108 від 31 березня 1988 року, зареєстрованого 13 лютого 1989 року Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 3/538, як члену колгоспного двору, який після припинення його існування, не втратив право на частку в його майні, в порядку спадкування за законом як спадкоємицею другої черги після смерті брата – ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області. 
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя