ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/1594/25 пров. № А/857/21376/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б, Матковська З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (головуючий суддя: Дерех Н.В., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

встановив:

ОСОБА_1 , 21.03.2025, звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо застосування обмеження максимального розміру пенсії з 01.03.2025
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проводити з 01.03.2025 виплату пенсії без обмеження максимальним розміром.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач протиправно застосував обмеження розміру пенсії максимальним розміром з 01.03.2025 після перерахунку пенсії на виконання рішення суду. Вважає, що такі дії відповідача порушують права позивача
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2025 максимальним розміром.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2025 без обмеження максимальним розміром, з врахуванням раніше виплачених сум.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відповідно до частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, що з 01.12.2021 - 1934,00*10-19340,00 грн., з 01.07.2022 - 2027,00 *10=20270,00 грн., з 01.12.2022 року складає 2093,00*10-20930,00 грн., з 01.01.2024 року складає 2361,00*10= 23610,00 грн.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XII).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.03.2025 позивача повідомлено про відсутність підстав для здійснення перерахунку пенсії. Відповідач вказав, що на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі № 500/4952/24 позивачу пенсію встановлено без обмеження її максимальним розміром (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги) станом на дату, з якої судом зобов`язано провести перерахунок, тобто на 01.08.2024. Розмір пенсії склав 53565,65 грн. Відповідач зазначив, що з 01.03.2025 виплата пенсії проводиться у раніше встановленому розмірі, а саме 53565,65 грн.
Крім цього, як слідує з протоколу про перерахунок пенсії до пенсійної справи №1901004898 - Міноборони, станом на 01.03.2025 підсумок пенсії позивача становить 55440,65 грн., з урахуванням максимального розміру.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України з числа осіб, які перебували на військовій службі, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі – Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до частини третьої статті 43 Закону №2262-ХІІ пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, а також особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення з урахуванням окладу за посадою, окладу та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, процентної надбавки (доплати) за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) і премій у розмірах, установлених законодавством, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами другою та третьою статті 51 Закону №2262-ХІІ перерахунок пенсій, призначених відповідним категоріям військовослужбовців та особам, які мають право на пенсію за цим Законом, провадиться з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому виникли обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. При цьому різниця в пенсії за минулий час виплачується не більш як за дванадцять місяців. Водночас у разі, якщо перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення або введенням нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій не проведено з вини органів Пенсійного фонду України та/або органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, такий перерахунок здійснюється з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
Частиною четвертою статті 63 Закону №2262-ХІІ у редакції Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності з 01 січня 2017 року, передбачено, що всі пенсії, призначені за цим Законом, підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців на умовах, у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок такого перерахунку розмір пенсії є нижчим, ніж раніше призначений, зберігається попередній розмір пенсії.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, уперше запроваджено Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі – Закон №3668-VI), який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року.
Відповідно до статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону № 2262-ХІІ, з урахуванням усіх надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Крім того, Законом №3668-VI внесено зміни до частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, якою також передбачено, що максимальний розмір пенсії з урахуванням усіх передбачених законодавством надбавок, підвищень і доплат не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ, якими передбачалося обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців, визнано такими, що не відповідають Конституції України, та такими, що втратили чинність з дня ухвалення зазначеного Рішення.
Конституційний Суд України, визнаючи ці положення неконституційними, виходив із безумовного та пріоритетного характеру конституційних гарантій соціального захисту осіб, визначених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які не можуть бути звужені чи скасовані з мотивів економічної доцільності або соціально-економічної ситуації в державі. Обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців порушує саму сутність таких гарантій.
Разом із тим, положення статті 2 Закону України від 08.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ, які за своїм змістом є однопредметними та фактично дублюють положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, після ухвалення Рішення Конституційного Суду України змін не зазнали, що призвело до виникнення колізії між нормами законодавства, які по-різному регулюють одні й ті самі правовідносини.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 20.07.2022 у справі №340/2476/21, від 25.07.2022 у справі №580/3451/21 та від 30.08.2022 у справі №440/994/20, за наявності такої колізії суб`єкт владних повноважень не вправі надавати перевагу нормам, які є менш сприятливими для особи. Натомість підлягає застосуванню підхід, що забезпечує найбільш повну реалізацію та захист прав пенсіонера.
З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.11.2018 у справі №812/292/18 та від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, у разі неоднозначного або множинного тлумачення норм права вони мають тлумачитися на користь особи, а органи державної влади зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для неї підхід.
Таким чином, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Закону №2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не положення Закону №3668-VI, у частині обмеження максимального розміру пенсії. Застосування відповідачем норм Закону №3668-VI як підстави для обмеження розміру пенсії позивача є неправомірним та таким, що суперечить Конституції України, рішенню Конституційного Суду України і усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі – Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення є встановленим законами та іншими нормативно-правовими актами України механізмом підвищення грошових доходів населення, який забезпечує часткове або повне відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).
Частиною п`ятою статті 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація пенсій здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, із застосуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року № 209 «Про індексацію пенсійних та страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» встановлено, що з 01 березня 2025 року перерахунок пенсій проводиться відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року № 124, із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні у розмірі 1,115.
Пунктом 3 зазначеної постанови № 209 передбачено, що у разі, якщо розмір підвищення пенсії внаслідок перерахунку не досягає 100 гривень, встановлюється щомісячна доплата до пенсії в сумі, якої не вистачає до цього розміру, при цьому максимальний розмір підвищення не може перевищувати 1500 гривень.
Разом із тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, у частині поширення обмеження максимального розміру пенсії на осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII, не забезпечують належного рівня соціальних гарантій, що випливають зі спеціального правового статусу військовослужбовців.
Такі приписи визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року № 7-р(ІІ)/2022.
Отже, застосування відповідачем обмеження максимального розміру пенсії до позивача, пенсійне забезпечення якого здійснюється на підставі Закону № 2262-XII, є протиправним та таким, що суперечить вимогам Конституції України і правовим позиціям Конституційного Суду України.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо обмеження пенсії позивача з 01 березня 2025 року максимальним розміром та зобов`язання здійснити нарахування і виплату пенсії без такого обмеження з урахуванням раніше виплачених сум.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 500/1594/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська