ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року   Справа №902/90/21(902/643/25) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Тимошенко О.М. 

при секретарі судового засідання Зенюковій К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" в особі арбітражного керуючого Багінського А.О. на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 (повний текст - 21.01.2026) у справі №902/90/21(902/643/25) (суддя Матвійчук В.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" (вул.Заводська, 1, с.Северинівка, Жмеринський р-н, Вінницька обл., 23126; код ЄДРПОУ 30870553)
до громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 
до громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнітрал" (вул.Воскресенська, 14, м.Київ, 02125; код ЄДРПОУ 40885283)
про визнання недійсним договору та солідарне стягнення 1129257,97 грн.

в межах справи № 902/90/21
за заявою громадянки ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" (код ЄДРПОУ 30870553) 
про банкрутство

за участю представників:
арбітражний керуючий (апелянт) - Багінський А.О. (поза межами приміщення суду);
відповідача-1 ( ОСОБА_1 ) - Кравчук М.О. (поза межами приміщення суду);
відповідача-2 ( ОСОБА_2 ) – не з`явився;
відповідача-3 (ТОВ «Юнітрал») – не з`явився;

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/90/21 за заявою громадянки ОСОБА_3 до ТОВ "Конкорд" про банкрутство.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" до громадянина ОСОБА_1 відмовлено. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" до громадянина ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнітрал" задоволено частково. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24 липня 2018 року №000507, укладений між комісіонером (продавцем) - Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнітрал" та покупцем - громадянином ОСОБА_2 , предметом якого є транспортний засіб марки VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, номер кузова НОМЕР_4 , що належав на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Конкорд". Стягнуто з громадянина ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" 520370 грн 00 коп – вартості автомобіля на день його відчуження та 7455 грн 64 коп – витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.
30.01.2026 до Північно-західного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" в особі арбітражного керуючого Багінського А.О. (вх.492/26 від 30.01.2026) на вказане рішення.
В скарзі апелянт, зокрема, зазначає про незаконну відмову в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, відповідно до якого зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 також зробила висновок, що ст.625 ЦК України застосовується до правовідносин пов`язаних із збереженням майна без достатньої правової підстави.
Апелянт зазначає, що суд використовує факт родинних зв`язків ОСОБА_2 з ОСОБА_1 як доказ змови та недобросовісності для визнання договору недійсним і стягнення коштів зі ОСОБА_2 .. Однак, у тій же мотивувальній частині суд повністю звільняє ОСОБА_1 від відповідальності, стверджуючи, що не доведено його протиправних дій.
Суд стверджує, що між рішенням ОСОБА_1 (Протокол № 42-а) та продажем авто "відсутній безпосередній причинно-наслідковий зв`язок", оскільки директор видав свій наказ пізніше і не посилався на протокол. На думку апелянта вказаний висновок є проявом надмірного формалізму, який спотворює суть корпоративних відносин. Суд помилково вважає, що воля власника (учасника) реалізується директором лише тоді, коли в наказі директора прямо процитовано номер протоколу зборів. Однак директор є виконавчим органом, який за своєю природою виконує волю вищого органу управління. 
За твердженням апелянта той факт, що директор у наказі №203 "забув" формально послатися на Протокол №42-а, не змінює об`єктивної реальності: ОСОБА_1 наказав продати конкретний актив (автомобіль), і директор продав саме цей актив, саме за заниженою (балансовою) ціною і саме тій особі (зятю ОСОБА_1 ), на користь якої діяв учасник. Такий ідеальний збіг об`єкта, ціни та вигодонабувача не може бути випадковістю. Це є прямим виконанням вказівки контролюючого учасника, незалежно від того, чи вписав директор номер протоколу в свій наказ, чи ні. Ігнорування судом цього факту через бюрократичну деталь суперечить стандарту доказування "вірогідності доказів" у господарському процесі. Директор є виконавчим органом і діє в інтересах та, як правило, за вказівками власників. Відтак висновок суду про те, що дії директора були повністю автономними від волі контролюючого учасника, виглядає штучним, особливо враховуючи, що покупцем став зять цього учасника.
Апелянт зазначає, що суд визнає факт незаконного захоплення контролю ОСОБА_1 , але відмовляється застосувати доктрину "підняття корпоративної вуалі" (piercing the corporate veil), мотивуючи це тим, що це поклало б відповідальність на фізичну особу без "встановлення зловживань". 
Також стверджує, що суд сам же встановив зловживання у вигляді фраудаторного правочину на користь родича ОСОБА_1 . Тобто, зловживання (виведення активу за безцінь родичу) встановлено, контроль ОСОБА_1 над товариством встановлено, але суд робить висновок про неможливість притягнення бенефіціара до відповідальності. Це створює парадокс: схема визнана незаконною, вигодонабувач (сім`я ОСОБА_1 / ОСОБА_2 ) очевидний, але організатор схеми ( ОСОБА_1 ) визнаний неналежним відповідачем.
Важливою обставиною у цій справі є усвідомлення того, що ОСОБА_1 , вчиняючи оспорюваний правочин на користь члена своєї сім`ї, діяв під «прикриттям корпоративної вуалі». Формально правочин був вчинений боржником ТОВ «Конкорд», від імені якого діяв юрист ОСОБА_4 , який в свою чергу діяв на підставі наказу керівника ТОВ «Конкорд» ОСОБА_5 , а списання автомобіля як зношеного основного засобу здійснював головний бухгалтер. ОСОБА_1 прийняв (із порушенням закону) рішення про надання дозволу на відчуження автомобіля від імені вищого органу управління.
Апелянт стверджує, що у результаті вчинення такого нерозумного та очевидно недобросовісного правочину жодних вигод для себе ні ОСОБА_5 , ні юрист ОСОБА_4 , ні будь-хто інший не набув. Більше того, відповідно до рішення загальних зборів №41 28.07.2017 саме ОСОБА_1 одноособово надав доручення юристу ОСОБА_4 здійснити зняття із обліку автомобіль та вчинити заходи із його продажу. Таким чином, розгляд цієї справи без «ігнорування корпоративної вуалі» призведе до прийняття очевидно несправедливого рішення, оскільки відповідальність можуть понести посадові особи боржника, які виконували дії щодо відчуження автомобіля формально під вказівками учасника товариства ОСОБА_1 , а останній формалізованої відповідальності не понесе.
За доводами апелянта, оскаржуваний правочин був вчинений для того щоб вивести із власності боржника автомобіль на користь члена сім`ї ОСОБА_1 «на зло» іншому учаснику ТОВ «Конкорд», з метою набути у власність цінний актив за зниженою ціною, а також для уникнення на нього звернення стягнення. Тобто за погодженням ОСОБА_1 було відчужено автомобіль за 20000,00 тис.грн зятю ОСОБА_2 . Розуміючи усі наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 через підконтрольний виконавчий орган боржника вивели із власності боржника цінний актив за заниженою ціною, без згоди іншого співзасновника, на шкоду боржнику ТОВ «Конкорд», що призвело до зменшення обсягу ліквідаційної маси боржника.
На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції: скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25) в частині відмови в задоволення позову до ОСОБА_1 ; прийняти нове рішення, відповідно до якого абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в новій редакції - стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Конкорд» 1129257,97 грн, що складається із вартості автомобіля на день його відчуження - 540370 грн, інфляційне збільшення - 484515,01 грн, 3% річних - 104372,96 грн за період із 24.07.2018 по 31.12.2024; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін; стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати.
03.02.2026 від апелянта надійшли докази направлення копії апеляційної скарги сторонам.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи: головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г., суддя Тимошенко О.М.
Розпорядженням керівника апарату суду від 03.02.2026, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності головуючого судді Юрчука М.І., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №902/90/21(902/643/25).
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г., суддя Тимошенко О.М.
04.02.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду Вінницької області.
17.02.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" в особі арбітражного керуючого Багінського А.О. на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25) та призначено розгляд апеляційної скарги на 09.03.2026 об 11:30год. Запропоновано відповідачам у строк до 05.03.2026 подати до суду письмові відзиви на апеляційну скаргу.
27.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – адвоката Кравчука М.О. надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві представник зазначає, що транспортний засіб був відчужений саме за наказом (рішенням) генерального директора ТОВ "Конкорд" ОСОБА_6 , шляхом укладення договору купівлі – продажу.
Пунктом 19.5 Статуту передбачено, що Президент очолює адміністрацію товариства, здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства, без доручення діє від імені Товариства в тому числі укладає договори та інші угоди, колективний договір, розпоряджається майном Товариства, включаючи його грошові кошти, видає довіреності від імені Товариства, виконує інші функції, необхідні для забезпечення організації роботи та статутної діяльності товариства. 
Таким чином, реальне відчуження автомобіля здійснено саме ТОВ «Конкорд» через дії його уповноважених представників – генерального директора та юриста. Відчуження підтверджено наказом, договорами, печатками та первинною бухгалтерською документацією.
Також представник ОСОБА_1 стверджує, що рішення загальних зборів оформленого протоколом №42а ніяким чином не впливала на відчуження автомобіля, у ньому не визначено ні вартості, ні особи якій відчужувати автомобіль. Жодною нормою закону не передбачена відповідальність засновника за дії виконавчих органів товариства в контексті предмету заявленого позову. 
Звертає увагу, що у чинному КУзПБ доктрина «пронизування корпоративної вуалі» знайшла своє втілення виключно в інститутах солідарної відповідальності керівника боржника (частина шоста статті 34 КУзПБ) та субсидіарної відповідальності керівників, засновників (учасників, акціонерів) боржника, інших осіб (частина друга статті 61 КУзПБ), які можливо реалізувати в межах справ про банкрутство юридичних осіб. Оскільки, заявлений позов не стосується субсидіарної відповідальності засновника згідно ч.2 ст.61 КУзПБ, ОСОБА_1 не міг бути належним відповідачем у даній справі, а тому відмова у задоволенні позовної заяви в частині нього є законною та обґрунтованою.
Обов`язок відповідача зі сплати грошових коштів у сумі 520370 грн виникає не з договору чи іншого правочину, а як наслідок визнання правочину недійсним та застосування відповідних наслідків, визначених судом.
До моменту ухвалення відповідного судового рішення у відповідача був відсутній обов`язок сплатити саме цю грошову суму, а відтак відсутні підстави вважати, що мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, з огляду на що заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є передчасними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.
За доводами представника ОСОБА_1 зазначена позивачем у додаткових поясненнях постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки стосується нарахування інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку набуттям або збереженням майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), згідно ст.1212 ЦК України.
Також зазначає, що як вбачається з висновків КЦС ВС у постановах від 11.08.2021 у справі №344/2483/18 та від 12.04.2023 у справі №461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним.
На підставі викладеного представник відповідача-1 просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги ліквідатора ТОВ «Конкорд» на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25).
19.02.2026 через систему «Електронний суд» від апелянта надійшли додаткові пояснення у яких зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду підтверджує, що для нарахування процентів та інфляційних втрат не потрібне окреме судове встановлення факту безпідставності набуття, якщо цей факт уже мав місце в об`єктивній реальності. ОСОБА_2 , будучи родичем контролюючого учасника ОСОБА_1 , знав або достеменно повинен був знати про відсутність законних підстав для набуття автомобіля за ціною, що у двадцять разів нижча за ринкову, і якби засновником ТОВ “Конкорд” був не його родич, він достеменно знав, що за такі кошти цінний автомобіль він ніколи не отримав би. В свою чергу і ОСОБА_1 ніколи б не відчужив цінний автомобіль за такою ціною будь-якому іншому окрім як близькій людині. Відтак, нарахування за статтею 625 ЦК України має здійснюватися за весь період з моменту відчуження майна, оскільки саме з цього часу ТОВ «Конкорд» було позбавлене можливості користуватися своїм активом або його грошовим еквівалентом, а відповідач неправомірно зберігав ці кошти у себе.
06.03.2026 через систему «Електронний суд» від апелянта надійшла відповідь на відзив у якій, зокрема, зазначає, що твердження про те, що директор діяв автономно, продаючи актив за безцінь родичу учасника без відома цього учасника, суперечить стандарту доказування «вірогідності доказів», який передбачений ГПК. Очевидним є те, що директор виконував волю контролюючого учасника, незалежно від того, чи вписав він номер протоколу в наказ.
Також арбітражний керуючий зазначає, що діючи недобросовісно, ОСОБА_1 , ймовірно, виготовив протокол №42-а «заднім числом», датувавши його серпнем 2017 року — періодом, коли ОСОБА_7 ще вважався виключеним, а ОСОБА_1 формально міг імітувати наявність повноважень на одноосібне прийняття рішень.
За доводами арбітражного керуючого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяли у змові та з прямим умислом на завдання шкоди Товариству, усвідомлюючи незаконність своїх дій. А отже, посилання відповідача на відсутність причинно-наслідкового зв`язку є нікчемним, оскільки весь ланцюжок подій (протокол, наказ, продаж) був зрежисований однією особою з метою обходу закону та судового рішення.
Тому апелянт вважає, що позиція ОСОБА_1 будується на спробі використати судову практику, призначену для захисту добросовісних учасників обороту, з метою уникнення відповідальності за умисне виведення активів. Велика Палата Верховного Суду у справі №910/3831/22 чітко встановила, що рішення суду є лише механізмом примусу, а не підставою виникнення зобов`язання для недобросовісного володільця
У судове засідання суду апеляційної інстанції 09.03.2026 відповідач-2 - ОСОБА_2 та відповідач-3 - ТОВ «Юнітрал» явку представників не забезпечили, причини неявки не повідомили, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися у встановленому законом порядку.
Копію ухвали надіслано ОСОБА_2 на його поштову адресу рекомендованим повідомленням.
Однак, як вбачається з відомостей з офіційного сайту АТ «Укрпошта», надісланий лист (трек номер R067105406476) знаходиться зі статусом «одержувач відсутній за вказаною адресою».
Також, до суду повернулася копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, адресована ТОВ «Юнітрал» на його офіційну юридичну адресу (м.Київ, вул.Воскресенська, 14) з відміткою відділення поштового зв`язку: "адресат відсутній за вказаною адресою".
Згідно з ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Відповідно до п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Як встановлено п.82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270 в чинній редакції (далі - Правила), рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Судова повістка.
Як встановлено п.83 Правил, рекомендовані поштові відправлення з позначкою “Судова повістка”, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку “адресат відсутній за зазначеною адресою”, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
У разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №916/2349/17.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), а також Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, зокрема, містяться висновки, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Крім того, ухвала про відкриття апеляційного провадження направлялася до Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого має загальний доступ.
Тому, апеляційний господарський суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення ОСОБА_2 та ТОВ «Юнітрал» про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Конкорд" в особі арбітражного керуючого Багінського А.О. на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25).
Враховуючи, що судом вчинено всі необхідні дії для завчасного та належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09.03.2026 арбітражний керуючий підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 справі №902/90/21(902/643/25) у частині, якою відмовлено у позові, та прийняти в цій частині нове про задоволення позову до ОСОБА_1 .
Представник відповідача-1 заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 справі №902/90/21(902/643/25).

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.
Відповідно до видаткової накладної №11955 від 24.09.2012 ТОВ "Конкорд" придбало у постачальника ТОВ "Джерман-Центр" автомобіль VOLKSWAGEN AMAROK за ціною 349195,00 грн, у тому числі податок на додану вартість у сумі 58199,17 грн.
Протоколом №42-а позачергових загальних зборів учасників ТОВ "Конкорд" від 25.08.2017, за головування громадянина ОСОБА_1 та за участі секретаря зборів ОСОБА_8 , прийнято рішення про зняття з обліку та продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , за його залишковою вартістю.
Крім того, зазначеним протоколом було прийнято рішення про подання документів для реєстрації вказаного транспортного засобу та надання відповідних повноважень для оформлення автомобіля ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки, складеної головним бухгалтером ТОВ "Конкорд", автомобіль VOLKSWAGEN AMAROK з первісною вартістю 290579,17 грн було зараховано до складу основних засобів підприємства (рахунок 105 "Транспортні засоби") 01.11.2012. Згідно із Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" вказаний об`єкт підлягав амортизації.
Починаючи з 01.01.2013 по 16.03.2018 підприємством нараховано знос зазначеного автомобіля за прямолінійним методом відповідно до пункту 26 П(С)БО 7. Загальна сума нарахованого зносу за вказаний період склала 290579,17 грн, у зв`язку з чим станом на 01.04.2018 залишкова вартість автомобіля дорівнювала нулю.
11.07.2018 генеральним директором ТОВ "Конкорд" ОСОБА_6 видано наказ №203, яким доручено зняття з обліку та продаж автомобіля VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, 2012 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , а виконання зазначених дій покладено на юриста підприємства Ратушняка Василя Володимировича.
24.07.2018 між ТОВ "Юнітрал" (Комісіонер) та ТОВ "Конкорд" (Комітент) було укладено Договір комісії №000507, відповідно до пункту 1.1 якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/ або кілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель VOLKSWAGEN AMAROK ПІКАП-В, 2012 року випуску, колір ЧОРНИЙ, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_5 зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 21.07.2018 за ціною, нижче узгодженої Сторонами, а саме: 20000 грн.
Того ж дня між ТОВ "Юнітрал" (Продавець) та громадянином ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №000507 (далі – Договір купівлі-продажу), за умовами пункту 1.1 якого, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п.189.3 ст.189 Податкового кодексу України): марка VOLKSWAGEN, модель AMAROK ПІКАП-В, 2012 року випуску, колір ЧОРНИЙ, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_5 зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 21.07.2018. Ціна Транспортного засобу складає 20000,00 грн (п.3.1 Договору).
27.07.2018 громадянин ОСОБА_2 звернувся до ТСЦ №0541 МВС у Вінницькій області із заявою №190448899 від 27.07.2018 про державну реєстрацію транспортного засобу VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_4 , на своє ім`я.
Згідно з відповідю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31-1740 від 12.04.2024 встановлено подальший ланцюг перереєстрацій зазначеного транспортного засобу, а саме:
- 26.04.2019 транспортний засіб перереєстровано в ТСЦ №0541 (м. Вінниця) на громадянина ОСОБА_9 на підставі договору комісії від 23.04.2019 №327/19/003580, договору купівлі-продажу від 23.04.2019 №327/19/003580, укладеного у ПП ВТП "Гермес" (ЄДРПОУ 13300672), та акта огляду реалізованого транспортного засобу від 23.04.2019 №327/19/003580;
- 22.07.2022 транспортний засіб перереєстровано в ТСЦ №0545 (с.Великий Митник) на громадянку ОСОБА_10 на підставі договору комісії від 21.07.2022 №5972/22/1/009349, договору купівлі-продажу від 22.07.2022 №5972/22/1/009349, укладеного у ПП "ДЖЕКПОТ 777" (ЄДРПОУ 37313555), та акта огляду реалізованого транспортного засобу від 22.07.2022 №5972/22/000733;
- 28.12.2022 транспортний засіб перереєстровано в ТСЦ №6842 (м.Дунаївці) на громадянина ОСОБА_11 на підставі договору комісії від 27.12.2022 №8393/22/000128, договору купівлі-продажу від 28.12.2022 №8393/22/000128, укладеного у суб`єкта господарювання ТОВ "ІББ ГРУП" (ЄДРПОУ 43455448), та акта огляду реалізованого транспортного засобу від 28.12.2022 №8393/22/000128.
Згідно із відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на дату надання відповіді, транспортний засіб VOLKSWAGEN AMAROK, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_8 , зареєстрований за громадянином ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, громадянин ОСОБА_2 на даний час не є власником спірного транспортного засобу у зв`язку з його подальшим відчуженням третім особам.
При цьому, 12.09.2019 до Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України зі слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшла копія ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019 у справі №127/24624/19, провадження №1-кс-127/13745/19, про призначення судової автотоварознавчої експертизи у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2018 за №12018020000000393.
За результатами проведення експертного дослідження Вінницьким НДЕКЦ МВС України 03.10.2019 складено висновок експерта №173, відповідно до якого встановлено, що ринкова вартість автомобіля марки "VOLKSWAGEN", моделі "AMAROK" (ПІКАП-В), 2012 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_4 , станом на дату проведення експертизи, тобто на 03.10.2019, становить 421358,95 грн.
Крім того, згідно із указаним висновком експерта, ринкова вартість аналогічного технічно справного автомобіля марки "VOLKSWAGEN" моделі "AMAROK" станом на 24.07.2018 становила 540370 грн.
Із тексту ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03.01.2020 убачається, що під час розгляду клопотання слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади керівника ТОВ "Конкорд" досудовим розслідуванням, серед іншого, вбачається наступне:
« 11.07.2018 керівником ТОВ "Конкорд" було підготовлено та надано на підпис договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, відповідно до якого Товариство зобов`язувалося передати у власність вказаний транспортний засіб за залишковою вартістю у розмірі 20000 грн. Зазначена вартість, як зазначено в ухвалі, не відповідала зібраним у ході досудового розслідування доказам, вилученим документам та результатам перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ "Конкорд", проведеної Управлінням Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області.
Після цього, 11.07.2018, всупереч інтересам ТОВ "Конкорд", без проведення будь-якої незалежної оцінки вартості автомобіля, з порушенням вимог статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", пунктів 16-17 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", а також статуту Товариства, керівник ТОВ "Конкорд" підписав Договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN AMAROK за ціною 20000 грн, визначеною шляхом обговорення з юристом Товариства.
Надалі юрист Товариства, з метою реалізації автомобіля, залучив до його відчуження та зняття з обліку ТОВ "Юнітрал".
24.07.2018 між ТОВ "Конкорд" та ТОВ "Юнітрал" було укладено Договір комісії №000507, відповідно до якого Комісіонер зобов`язувався за дорученням Комітента вчинити правочин щодо продажу автомобіля VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI за ціною не нижче 20000 грн.
Цього ж дня ТОВ "Юнітрал" уклало Договір купівлі-продажу транспортного засобу №000507, відповідно до якого автомобіль було реалізовано громадянину ОСОБА_2 .
Після укладення вказаних правочинів керівник та юрист ТОВ "Конкорд", перебуваючи в кабінеті головного бухгалтера Товариства, передали їй Договір купівлі-продажу автомобіля та документи, які нібито підтверджували проведення оцінки транспортного засобу ТОВ "Юнітрал" у розмірі 20000 грн, та дали розпорядження підготувати видаткову накладну.
На підставі видаткової накладної №К-00000002 від 24.07.2018, підготовленої головним бухгалтером за вказівкою керівника Товариства, громадянином ОСОБА_2 через касу ТОВ "Конкорд" було внесено грошові кошти у сумі 20000 грн, після чого автомобіль VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDі було передано покупцю, що призвело до відчуження майна Товариства за заниженою вартістю.
Таким чином своїми умисними, протиправними діями керівник ТОВ "Конкорд" вчинив розтрату майна у великих розмірах, зокрема належного ТОВ "Конкорд" автомобіля марки VOLKSWAGEN AMAROK на користь громадянина ОСОБА_2 за заниженою вартістю, чим спричинив ТОВ "Конкорд" та учасникам Товариства матеріальної шкоди на суму 520 470 грн (540470 грн - 20000 грн, які сплачені через касу Товариства громадянином ОСОБА_2 )»
Судом у справі №902/828/17 встановлено, що рішення, оформлені протоколом №42 від 04.08.2017, є похідними від рішень загальних зборів, оформлених протоколом №41 від 28.07.2017, якими було незаконно виключено громадянина ОСОБА_7 зі складу учасників ТОВ "Конкорд". Таким чином, прийняття рішень за протоколом №42 від 04.08.2017 стало наслідком порушення корпоративних прав громадянина ОСОБА_7 та здійснювалося за відсутності належного складу учасників товариства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:
Згідно із ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Як встановлено ч.1 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно із ч.2 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства).
При цьому, тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі №913/849/14).
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст.42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст.42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. 
Водночас, Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 уточнила викладений у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Проте, на відміну від загальних норм, як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.
Отже, як правильно констатував суд першої інстанції, оскільки провадження у даній справі №902/90/21 про банкрутство ТОВ "Конкорд" відкрито за ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.03.2021, то, керуючись темпоральним принципом, у даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.
Судова Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19) дійшла таких висновків.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
У контексті цього спору, слід звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).
Таким чином, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
ТОВ "Конкорд" на підставі видаткової накладної №11955 від 24.09.2012 придбало у ТОВ "Джерман-Центр" автомобіль VOLKSWAGEN AMAROK вартістю 349195,00 грн, у тому числі ПДВ 58199,17 грн, який 01.11.2012 було зараховано до складу основних засобів підприємства з первісною вартістю 290579,17 грн.
Як убачається з довідки, складеної головним бухгалтером ТОВ "Конкорд", на зазначений транспортний засіб відповідно до П(С)БО 7 "Основні засоби" здійснювалося нарахування амортизації за прямолінійним методом, у результаті чого за період з 01.01.2013 по 16.03.2018 сума зносу склала 290579,17 грн, а залишкова вартість станом на 01.04.2018 становила 0 грн.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, довідка, складена виключно головним бухгалтером ТОВ "Конкорд", не є належним та достатнім доказом, який підтверджує фактичну ринкову вартість зазначеного транспортного засобу на момент його відчуження, оскільки не містить ознак незалежної оцінки та не підтверджена висновком суб`єкта оціночної діяльності.
Натомість висновком судової автотоварознавчої експертизи №173 від 03.10.2019, складеним Вінницьким НДЕКЦ МВС України на підставі ухвали суду, встановлено, що ринкова вартість аналогічного технічно справного автомобіля станом на 24.07.2018 становила 540370 грн, що спростовує твердження про нульову вартість зазначеного майна.
При цьому, в матеріалах справи наявний Договір купівлі-продажу від 11.07.2018, укладений між ТОВ "Конкорд" та громадянином ОСОБА_2 , предметом якого є автомобіль VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, відповідно до умов якого Товариство зобов`язувалося передати у власність вказаний транспортний засіб за залишковою вартістю у розмірі 20 000 грн. При цьому подальше відчуження зазначеного транспортного засобу було здійснено через ТОВ "Юнітрал" на підставі Договору комісії № 000507, унаслідок чого автомобіль було відчужено громадянину ОСОБА_2 , що дає підстави вважати, що сторонами вчинялися узгоджені дії, спрямовані на відчуження транспортного засобу за істотно заниженою порівняно з ринковою вартістю.
Таким чином, спірний Договір купівлі-продажу транспортного засобу №000507 від 24.07.2018 має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки сторони діяли всупереч принципу добросовісності, зловживаючи належними їм правами, на шкоду інтересам інших кредиторів та з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ними, унаслідок чого боржник, без наявності розумної ділової мети та за істотно заниженою ціною, позбувся належного йому транспортного засобу, що було спрямовано на виведення спірного майна зі складу активів ТОВ "Конкорд".
Виходячи з наведеного, позовна вимога про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.07.2018 №000507, укладеного між комісіонером (продавцем) - ТОВ "Юнітрал" та покупцем - громадянином ОСОБА_2 , предметом якого є транспортний засіб марки VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, № кузова НОМЕР_4 , що належав на праві приватної власності ТОВ "Конкорд", обґрунтовано та правомірно задоволено судом першої інстанції.
Частиною третьою статті 42 КУзПБ та статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено наслідки недійсності правочину, до яких, окрім повернення другою стороною одержаного на виконання недійсного правочину в натурі, також належить відшкодування вартості одержаного в разі неможливості його повернення, відшкодування збитків винною стороною.
Отже, визнання недійсним фраудаторного правочину є необхідною передумовою для покладення на відповідних осіб негативних майнових наслідків його укладення, адже це спростовує презумпцію правомірності такого правочину внаслідок встановлення факту правопорушення незалежно від того, що витребування майна від останнього у ланцюгу договорів добросовісного власника буде неможливим за приписами статті 388 Цивільного кодексу України.
Частиною третьою статті 42 КУзПБ встановлено, що у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Громадянин ОСОБА_2 набув у власність транспортний засіб, який належав на праві приватної власності ТОВ "Конкорд", за ціною 20000,00 грн. 
Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31-1740 від 12.04.2024, зазначений транспортний засіб у подальшому було перереєстровано на третіх осіб.
Таким чином, у громадянина ОСОБА_2 відсутня можливість повернути боржнику зазначене майно в натурі, а відтак, з огляду на положення частини третьої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, він зобов`язаний відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення спірного правочину, тобто станом на 24.07.2018.
Як убачається з висновку судової автотоварознавчої експертизи №173 від 03.10.2019, складеного за результатами експертного дослідження Вінницьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, ринкова вартість аналогічного технічно справного автомобіля марки "VOLKSWAGEN", моделі "AMAROK", станом на 24.07.2018 становила 540370 грн.
Отже, встановлена експертизою ринкова вартість істотно перевищує ціну, за якою спірний транспортний засіб був відчужений, що підтверджує доводи позивача щодо його реалізації за явно заниженою вартістю.
Щодо посилань відповідача-1 на неналежність та недопустимість висновку судової автотоварознавчої експертизи № 173 від 03.10.2019 з огляду на те, що ним нібито не встановлено ринкову вартість саме спірного транспортного засобу, суд оцінює такі доводи критично з огляду на таке.
Зі змісту висновку судової автотоварознавчої експертизи №173 від 03.10.2019 вбачається, що експертом було проведено огляд транспортного засобу марки "VOLKSWAGEN", моделі "AMAROK", ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 . Власником зазначеного транспортного засобу на момент огляду був громадянин ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим 26.04.2019.
Водночас відповідно до пункту 1.1 Договору купівлі-продажу транспортного засобу №000507 від 24.07.2018 продавець зобов`язався передати у власність покупцеві вживаний транспортний засіб, а саме: автомобіль марки "VOLKSWAGEN", модель "AMAROK", тип ПІКАП-В, 2012 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) станом на 21.07.2018.
Як слідує з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31-1740 від 12.04.2024, встановлено подальший ланцюг перереєстрацій зазначеного транспортного засобу, зокрема 26.04.2019 автомобіль було перереєстровано в ТСЦ № 0541 (м.Вінниця) на громадянина ОСОБА_9 на підставі договору комісії від 23.04.2019 №327/19/003580, договору купівлі-продажу від 23.04.2019 № 327/19/003580, укладеного у ПП ВТП "ГЕРМЕС" (ЄДРПОУ 13300672), а також акта огляду реалізованого транспортного засобу від 23.04.2019 № 327/19/003580.
Крім того, як убачається з ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 08.07.2022 у справі №130/908/20, судом, серед іншого, вирішено питання щодо речових доказів відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN AMAROK" залишено у розпорядженні та власності добросовісного набувача, за яким він був зареєстрований станом на 26.04.2019.
При цьому, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_4 є тотожним як для автомобіля, відчуженого ТОВ "Конкорд" на користь громадянина ОСОБА_2 , так і для транспортного засобу, який був предметом огляду та оцінки у межах судової автотоварознавчої експертизи.
Як правильно підсумував суд першої інстанції, висновки Верховного Суду, щодо прийняття копії висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, зокрема у постановах від 14.12.2022 у справі №477/2330/18від 07.02.2024 у справі №201/11458/20, від 19.11.2019 у справі 918/204/18 від 23.01.2020 у справі №918/36/19, полягають у такому:
- висновок експерта, складений в рамках кримінального провадження на виконання рішення органу досудового розслідування, є допустимим письмовим доказом у справі, за умови, що експерт є атестованим і попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- копія висновку експерта має бути належним чином засвідчена;
- для прийняття копії висновку експерта не потрібно окремого дозволу слідчого чи вироку суду у кримінальному провадженні;
- цей доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює копію висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі;
- сторони мають право надати суду докази на спростування висновку експерта, клопотати про виклик експерта до суду; про призначення додаткової або повторної експертизи, тощо.
Відтак, висновок експерта від 03.10.2019 є належним та допустимим доказом, яким підтверджується ринкова вартість автомобіля марки "VOLKSWAGEN", моделі "AMAROK", станом на 24.07.2018 у розмірі 540370 грн.
Враховуючи фактичне внесення відповідачем-2 грошових коштів у сумі 20000 грн відповідно до видаткової накладної №К-00000002 від 24.07.2018, сума, яка підлягає відшкодуванню, становить різницю між ринковою вартістю транспортного засобу станом на момент його відчуження та сплаченою сумою, а саме 520370 грн.
Щодо заявлених позовних вимог арбітражного керуючого до громадянина ОСОБА_1 щодо солідарного стягнення вартості автомобіля, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом положень статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (ст.16 ЦК України).
Тобто, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, до особи, яка порушила це право, з метою його захисту.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №910/2062/18.
Відповідно до вимог статті 14 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює диспозитивність господарського судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.
При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.
Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі №233/1950/19.
При цьому, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 та від 13.10.2020 у справі №640/22013/18.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів - громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів, а саме: вартості автомобіля - 540370 грн; інфляційних втрат - 484515,01 грн; 3% річних - 104372,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог до громадянина ОСОБА_1 арбітражний керуючий посилався на положення Статуту ТОВ "Конкорд", затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 24.10.2013 (протокол №34), відповідно до яких засновниками (учасниками) Товариства є громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (п.2.1).
Господарським судом Вінницької області у рішенні від 07.02.2018 у справі №902/828/17 встановлено істотні порушення вимог корпоративного законодавства під час діяльності ТОВ "Конкорд", зокрема: визнано недійсними рішення чергових загальних зборів учасників Товариства, оформлені протоколом №41 від 28.07.2017, а також рішення позачергових загальних зборів учасників, оформлені протоколом №42 від 04.08.2017. З наведеного судового рішення вбачається, що громадянин ОСОБА_1 всупереч вимогам законодавства та положенням Статуту Товариства незаконно виключив громадянина ОСОБА_7 зі складу учасників ТОВ "Конкорд", що призвело до фактичної концентрації корпоративного контролю в руках однієї особи. Суд встановив, що прийняття рішень, оформлених протоколом №42 від 04.08.2017, стало наслідком незаконного прийняття рішень, оформлених протоколом №41 від 28.07.2017, яким громадянина ОСОБА_7 було неправомірно виключено зі складу учасників Товариства. Таким чином, на момент ухвалення рішень громадянин ОСОБА_1 діяв за відсутності належного кворуму та з порушенням корпоративних прав іншого учасника.
25.08.2017 громадянин ОСОБА_1 , головуючи на позачергових загальних зборах, оформлених протоколом №42-а, ініціював та прийняв рішення про зняття з обліку та продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .
З огляду на те, що судовим рішенням у справі №902/828/17 встановлено факт незаконного виключення громадянина ОСОБА_7 зі складу учасників товариства, прийняття рішень загальних зборів за одноосібної участі громадянина ОСОБА_1 не ґрунтувалося на законному корпоративному волевиявленні та суперечило вимогам закону і Статуту ТОВ "Конкорд". Відтак рішення про відчуження спірного транспортного засобу, оформлене протоколом №42-а від 25.08.2017, також є таким, що прийняте з порушенням корпоративної процедури та без належних повноважень.
За доводами позивача, громадянин ОСОБА_1 , використовуючи формальну правову оболонку юридичної особи та незаконно усунувши іншого учасника від управління Товариством, фактично здійснював одноосібний контроль над активами ТОВ "Конкорд" та розпорядився ними всупереч інтересам Товариства. Така поведінка свідчить про зловживання корпоративною формою з метою виведення активів, що є підставою для застосування доктрини "підняття корпоративної вуалі".
Як правильно зазначив суд першої інстанції, посилання позивача на доктрину "підняття корпоративної вуалі", а також на відповідну практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, не є релевантними до спірних правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком, що сам по собі факт того, що 25.08.2017 громадянин ОСОБА_1 , головуючи на позачергових загальних зборах учасників ТОВ "Конкорд", оформлених протоколом №42-а, прийняв рішення про зняття з обліку та продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN AMAROK 2.0TDI, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , не свідчить про наявність зловживання корпоративною формою у розумінні доктрини "підняття корпоративної вуалі".
При цьому суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, що фактичне відчуження зазначеного транспортного засобу відбулося на підставі наказу генерального директора ТОВ "Конкорд" ОСОБА_6 №203 від 11.07.2018, яким було доручено зняття з обліку та продаж автомобіля VOLKSWAGEN AMAROK 2.0 TDI, 2012 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 .
На виконання зазначеного наказу було укладено Договір комісії №000507 від 24.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнітрал" (комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Конкорд" (комітент), а також того ж дня ТОВ "Юнітрал" уклало з громадянином ОСОБА_2 Договір купівлі-продажу транспортного засобу №000507 від 24.07.2018.
При цьому, також приймається до уваги, що у наказі генерального директора ТОВ "Конкорд" ОСОБА_6 №203 від 11.07.2018 відсутні посилання на протокол №42-а від 25.08.2017 як на правову підставу його видання. 
Також, зазначений наказ було видано після спливу значного проміжку часу з моменту прийняття відповідного рішення, що також свідчить про відсутність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, оформленим протоколом №42-а, та подальшим відчуженням спірного транспортного засобу.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, застосування доктрини "підняття корпоративної вуалі" у даному випадку фактично означало б покладення негативних правових наслідків на фізичну особу без прямої вказівки закону та за відсутності доказів зловживань, що суперечить положенням частини третьої статті 96 Цивільного кодексу України та усталеній правовій позиції Верховного Суду щодо виключності та обмеженості застосування цього правового інструменту.
При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях чи містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні (висновки викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі №920/528/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 20.01.2026 у справі №910/14032/24 від 10.02.2026 у справі №908/2697/24).
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_1 обґрунтовано посиланнями виключно на припущення, а такі вимоги є необґрунтованими та безпідставними.
Як правильно виснував місцевий господарський суд, оскільки позивач під час розгляду справи, відповідно до приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, не надав жодних належних та допустимих доказів протиправної дії чи бездіяльності ОСОБА_1 , пов`язаних із предметом спору, то ОСОБА_1 не є належним відповідачем у частині заявлених вимог про солідарне стягнення грошових коштів.
З огляду на наведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову до ОСОБА_1 .
Щодо заявлених вимог про стягнення 484515,01 грн 3% річних та 104372,96 грн інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів звертає увагу на необхідності застосування спеціальної норми законодавства про банкрутство у даному випадку, а саме – ч.3 ст.42 КУзПБ, відповідно до якої у разі визнання недійсними правочинів боржника, сторона за таким правочином зобов`язана в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Договір визнано недійсним на підставі положень ст.42 КУзПБ, а тому судом першої інстанції правильно задоволено позов в частині відшкодування вартості автомобіля грошовими коштами саме за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Як правильно відмітив суд першої інстанції, обов`язок відповідача зі сплати грошових коштів у сумі 520370 грн виникає не з договору чи іншого правочину, а як наслідок визнання правочину недійсним та застосування відповідних наслідків, визначених судом. До моменту ухвалення відповідного судового рішення у відповідача був відсутній обов`язок сплатити саме цю грошову суму, а відтак відсутні підстави вважати, що мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.
При цьому, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, на які посилається апелянт, є нерелевантними до даної справи, оскільки у справі №910/3831/22 позовні вимоги з посиланням на статті 509, 524, 533, 610, 611, 625, 1212 Цивільного кодексу України мотивовані тим, що відповідач своєчасно не повернув позивачу безпідставно отримані від нього кошти, а в справі №902/90/21(902/643/25) позовні вимоги стосуються вибулого майна внатурі та обґрунтовані положеннями ст.42 КУзПБ.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності за позовом.
Як встановлено ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
При цьому, враховуючи, що з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким у зв`язку із запровадженням на території України загальнодержавного карантину з 12.03.2020, який тривав до 30.06.2023, а також у зв`язку з введенням з 24.02.2022 воєнного стану, перебіг строків позовної давності було зупинено. 
Відтак станом на дату звернення позивача до суду (14.05.2025) позов подано в межах установлених строків позовної давності.
У зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив громадянину ОСОБА_12 в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.
Згідно з ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову до громадянина ОСОБА_1 , а також відмову у стягненні 484515,01 грн інфляційних втрат та 104372,96 грн 3% річних.
Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкорд" в особі арбітражного керуючого Багінського А.О. на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.01.2026 у справі №902/90/21(902/643/25) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 16.03.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Тимошенко О.М.