Дата документу 01.04.2026 Справа № 331/1275/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/1275/25 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/653/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бізденежний Сергій Романович, про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бізденежний С.Р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири, скасування державної реєстрації права власності.
У жовтні 2025 до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бізденежний С.Р., про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа № 331/1275/25, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири, скасування державної реєстрації права власності.
Ухвалою суду від 12.03.2025 року було відкрито провадження по справі.
В свою чергу, відповідачем вчиняються дії щодо зламу вхідної двері спірної квартири, де проживає позивач на законних підставах з 2011 року (на підставі реєстрації місця проживання). Такі дії мають системний характер та мали місце 15.03.2025 р., 26.03.2025 р. та 27.03.2025 р., 23.06.2025, 20.07.2025 р. і 04.09.2025 р. Одразу через вказані дії 15.03.2025 р. позивач викликав працівників поліції, які зупинили дії відповідача, але це не зупинило відповідача в цілому у майбутньому. Відповідач мотивує свої дії тим, що він є власником 1/2 частини квартири, про те його не цікавить, що там живе позивач і там знаходяться його речі, так само йому байдуже на теперішню судову справу № 331/1275/25 (оскільки він займає позицію, що він є власником 1/2 частини квартири, і судом поки не скасоване оскаржуване свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири, що є предметом спору цієї судової справи). Відповідач пошкодив замок вхідної двері, через що позивач змушений був в черговий раз звертатися до поліції (яка бездіє), проводити ремонтні роботи багато разів.
Через вказані обставини позивач постійно має стрес і переживання. Окрім цього, позивач вважає, що у разі відчуження, реєстрації місця проживання або вселення відповідача чи 3-х осіб, значно ускладниться виконання судового рішення чи зробить його неможливим, порушить права позивача, з огляду на активні дії відповідача.
Вважає, що ризики є реальними, з огляду на вказані обставини, та підтверджуються матеріалами з відеокамери, що встановлена біля вхідної двері квартири, також доводяться зверненнями до поліції, що наразі є на розгляді.
Посилаючись на зазначені обставини, заявник просив суд накласти арешт на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу надавати в оренду чи у користування 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060); заборонити відповідачу вселятися (користуватися) 1/2 частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу.
Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бізденежний Сергій Романович, про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що заява від 16.10.2025 року містила посилання на абсолютно нові факти – повторні випадки спроби проникнення відповідача до житла, які відбулись вже після подання попередньої заяви від 28.03.2025 року. Саме поява нових фактів і слугувала правовою підставою для повторного звернення. Суд першої інстанції фактично проігнорував відеодокази нових правопорушень, попри їх наявність у матеріалах справи, не оцінив зміни обставин. Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності зв`язку між предметом позову та заявленими заходами забезпечення позову є юридично неправильним – вимоги щодо заборони відчуження, оренди чи реєстрації проживання прямо випливають із суті спору.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Сахно О.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заяви про забезпечення позову, тому відмовив у її задоволенні.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.
Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Заходи забезпечення позову, які за своєю правовою суттю є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення, мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При цьому, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно п. 10 вказаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу. 
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бізденежного С.Р. вже звертався до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити такі заходи забезпечення позову: накласти арешт на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу надавати в оренду чи у користування 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060); заборонити відповідачу вселятися (користуватися) 1/2 частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2025 року заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 було задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .
17.10.2025 року адвокат Бізденежний С.Р. в інтересах ОСОБА_1 знову звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити такі заходи забезпечення позову: накласти арешт на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу надавати в оренду чи у користування 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060); заборонити відповідачу вселятися (користуватися) 1/2 частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 3065062623060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу.
Суд першої інстанції правильно виснував, що аналіз змісту двох вищевказаних заяв про забезпечення позову свідчить, що в частині обґрунтування вони є подібними; доказів щодо виникнення нових обставин з моменту подання первинної заяви про забезпечення позову суду надано не було та матеріали заяви не містять.
Суд також дійшов вірного висновку, що предметом позову є визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири, скасування державної реєстрації права власності, а тому заходи забезпечення позову в частині заборони відповідачу надавати в оренду чи у користування, заборони відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам, заборони відповідачу вселятися (користуватися) 1/2 частиною квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язані з предметом позову.
Так, наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.
Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень обґрунтувань заяви про забезпечення позову, незгоди з судовим рішенням, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 367, 374,  375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 13 квітня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко