ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/594/26 Справа № 204/4783/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 20 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій в остаточній редакції просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова» на користь З ОСОБА_1 169 528,00 грн. – заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі; 50 298,40 грн. – середній заробіток за період з 08 лютого 2025 року по 10 травня 2025 року; 66 285,18 грн. - моральну шкоду; та судові витрати по справі. 
Позов мотивовано тим, що позивач з 09 червня 1977 року по 07 лютого 2025 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». 07 лютого 2025 року позивач була звільнена за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням згідно наказу № 60- вк від 07 лютого 2025 року, але, в день звільнення відповідач не здійснив виплату нарахованої позивачу заробітної плати. На адвокатський запит представника позивача вих. № 10.02-1/2025 від 10 лютого 2025 року, отриманий Відповідачем цього ж дня (вх. № 39зап), позивач 04 квітня 2025 року отримала від відповідача Лист – Відповідь на адвокатський запит від 17 лютого 2025 року № 157/267 із додатками: Довідкою вих. № 104/19 від 12 лютого 2025 року про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та копією Наказу про звільнення від 07 лютого 2025 року № 60-вк. 
Загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за даними відповідача складає 169 528,00 грн. Враховуючи, що в день звільнення позивачу не була виплачена вся сума, належна їй від роботодавця, то з відповідача має бути стягнуто також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2025 року по 10 травня 2025 року розміром 50 298,40 грн. 
Крім того, неправомірною бездіяльністю відповідача, яка знайшла вираз у тривалій невиплаті заробітної плати позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає у психологічних стражданнях, приниженнях, погіршенні емоційного стану, втратою сну внаслідок неможливості забезпечення базових потреб, втрати можливості оплачувати лікування. ОСОБА_1 є одинокою особою похилого віку, батьки померли, дітей не має. 26 січня 2020 року в наслідок онкологічного захворювання позивач перенесла хірургічну операцію з видалення частини правої нижньої долі легені, а 13 липня 2020 року позивачу було встановлено третю групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням (онкологія). Відповідно до пункту 14 Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 684 від 13 липня 2020 року, позивач потребує відновної терапії два рази на рік, реконструктивної хірургії, медичного спостереження. Виходячи із засад розумності, справедливості та об`єктивності, позивач оцінює заподіяну моральну шкоду у розмірі 66 285,18 грнь.  
Рішенням  Чечелівського районного суду м. Дніпра від 20 червня 2025 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату, яка на 19 травня 2025 року складала 169 528 грн., середній заробіток за період з 08 лютого 2025 року по 10 травня 2025 року розміром 15 000 грн. 00 коп., моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнено з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» в дохід держави судовий збір в сумі 1356 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що  ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем – Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» з 09 червня 1977 року по 07 лютого 2025 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.41-43) та була звільнена з 07 лютого 2025 року за власним бажання у зв`язку із виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП з підприємства згідно наказу №60вк від 07 лютого 2025 року (а.с.29). 
Відповідно до довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» №104/19 від 12 лютого 2025 року (а.с.28 на звороті), довідки №104/53 від 23 квітня 2025 року (а.с.74 на звороті) та довідки №104/57 від 19 травня 2025 року (а.с.109), що борг за підприємством станом на 19 травня 2025 року становить загальний розмір – 169528,00 грн. в тому числі по місцях: за серпень 2021 року – 7418 грн.; за вересень 2021 року – 7963 грн.; за жовтень 2021 року – 7473 грн.; за листопад 2021 року – 7992 грн.; за грудень 2021 року – 7755 грн.; за січень 2022 року – 11050 грн.; за лютий 2023 року – 9621 грн.; за березень 2023 року – 9616 грн.; за квітень 2023 року – 9571 грн.; за липень 2023 року – 4746 грн.; за серпень 2023 року – 6481 грн.; за грудень 2023 року – 6883 грн.; за січень 2024 року – 9266 грн.; за лютий 2024 року – 11317 грн.; за березень 2024 року – 10834 грн.; за квітень 2024 року – 4142 грн.; за травень 2024 року – 1593 грн.; за червень 2024 року – 2738 грн.; за липень 2024 року – 6602 грн.; за серпень 2024 року – 2130 грн.; за вересень 2024 року – 6324 грн.; за жовтень 2024 року – 2049 грн.; за грудень 2024 року – 2147 грн.; за січень 2025 року – 1444 грн.; за лютий 2025 року – 12373 грн. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 169 528,00 грн. в межах заявленої суми позивачем. Враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 15 000 грн. Сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 3000 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем – Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» з 09 червня 1977 року по 07 лютого 2025 року та була звільнена з 07 лютого 2025 року за власним бажання у зв`язку із виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП з підприємства згідно наказу №60вк від 07 лютого 2025 року.
Відповідно до довідок Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» №104/19 від 12 лютого 2025 року, №104/53 від 23 квітня 2025 року, №104/57 від 19 травня 2025 року що борг за підприємством по заробітній платі, яка невиплачена позивачу, станом на 19 травня 2025 року становить 169528,00 грн.
Статтею 94 КзпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно з частиною 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
А згідно до ст.47 КзпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
З матеріалів справи вбачається, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» в день звільнення позивачки не виплатили належну їй заробітну плату.
А, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2025 року (як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення) по 10.05.2025 року.
Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Суд першої інстанції зазначив, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці становить: за грудень 2024 року – 1257,45 грн., за січень 2025 року – 0 грн. Таким чином, середня заробітна плата в день у позивача складає: 1257,45:2 : 385 = 628,73 грн., що підтверджується довідкою Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 19 травня 2025 року за вих.№104/58 (а.с.110).
Відповідно до розрахунку, а саме 628,73 грн. середньоденна заробітна плата х 68 робочих дні за період з 07 лютого 2025 року по 10 травня 2025 року, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 42753,64 грн.
Оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц.
На підставі викладеного та враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 15 000 грн.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 
Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом не враховано характер неправомірних дій Відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки суд першої інстанції, з урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивачки моральної шкоди саме у розмірі 3000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є одинокою особою похилого віку (чоловік пішов із сім`ї, розірвання шлюбу оформлено 09.02.2011р., що підтверджується штампом на 10 сторінці паспорту, доданого до матеріалів справи), батьки померли, дітей не має; внаслідок онкологічного захворювання, позивач перенесла хірургічну операцію з видалення частини правої нижньої долі легені не впливають на правильність оскаржуваного рішення.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  — залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 20 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 24 лютого 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова 

О.В. Свистунова