ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/30488/24
адміністративне провадження № К/990/4457/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Білоуса О.В., 
суддів – Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Україна» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року (головуючий суддя Крусян А.В., судді Шевчук О.А., Яковлєв О.В.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Україна» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Україна» (далі – ТОВ «Рисоіл Україна») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі – ГУ ДПС в Одеській області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 травня 2024 року №2187115320702, яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ за січень 2024 року, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 1966137 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за січень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету 18 квітня 2024 року відповідачем складено Акт №16100/15-32-07-10/41041279. Перевіркою встановлено завищенння позивачем суми податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, заявленого на рахунок платника у банку та завищення показника від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за січень 2024 року) у сумі 1980726 грн. На підставі висновків Акта перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення. ТОВ «Рисоіл Україна» вказує, що висновки податкового органу про порушення податкового законодавства є безпідставними та спростовуються первинними документами бухгалтерської і податкової звітності, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області на користь ТОВ «Рисоіл Україна» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 29 492,10 грн.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ТОВ «Рисоіл Україна» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою.
У касаційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Рисоіл Україна» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року. Витребувано з Одеського окружного адміністративного суду справу.
Підставами для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, зазначеного у частині першій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з посиланням у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та на те, що в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України). 
Так, в обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статей 9, 76, 242, 321 КАС України та не враховано первинні документи позивача та результати інвентаризації, які беззаперечно підтверджують наявність товарних залишків скаржника, які станом на 31 січня 2024 року перебували у потужностях ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» і ТОВ «АПР» та в подальшому були експортовані за кордон.
Також суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 1, 7, 22, 37 Закону України від 4 липня 2002 року № 37-IV «Про зерно та ринок зерна в Україні» (далі – Закон № 37-IV), пунктів 1.9, 11.3 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27 червня 2003 року №198 (далі – Положення №198), та не застосував статтю 24 Закону №37-IV, пункти 9.1, 9.17, 9.18, 9.19, 11.1 Правил надання послуг у морських портах України, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 5 червня 2013 року №348, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 серпня 2013 року за №1401/23933 (далі - Правила надання послуг у морських портах України), у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що діяльність портового оператора ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» і стивідора ТОВ «АПР» підпадають під дію Закону №37-IV, що суперечить наступному висновку Верховного Суду: «Портовий оператор здійснює технологічне накопичення (зберігання) вантажу та подальше відвантаження на судно, оперує морським терміналом відповідно до спеціальних галузевих нормативно-правових актів, зокрема Закону України «Про морські порти України», Правил надання послуг у морських портах України, а не є зерновим складом та не здійснює зберігання вантажу у розумінні Закону №37-IV. Складські квитанції видаються виключно зерновими складами у разі прийняття зерна на складське зберігання за договором складського зберігання. Такі документи підтверджують саме факт зберігання зерна зерновим складом. Разом з тим, ТОВ «АПР» та ТОВ «НОВІК ПОРТ СЕРВІС» не виступали у спірних правовідносинах зерновими складами, а укладені з ними договори за своєю правовою природою є договорами транспортного експедирування та перевалки вантажів. Надання такими суб`єктами послуг не передбачало складського зберігання зерна у розумінні Закону № 37-IV та, відповідно, не і передбачає видачі складських квитанцій» (постанова Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі №420/18851/24).
На думку скаржника, П`ятий апеляційний адміністративний суд помилково при вирішенні цього спору застосував наказ Мінрегіону України №728 від 8 квітня 2021 року та не застосував статті 1, 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі – Закон №996-XIV) та дійшов помилкового висновку, що надані позивачем картки обліку експортного вантажу (приймальні акти) і картки лабораторних аналізів, що видані портовим оператором ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» (з яким у скаржника відсутні договірні відносини), нібито є первинними документами у господарських операціях з позивачем і були складені з порушенням чинного законодавства, проте ці документи не є первинними документами в операціях з ТОВ «Рисоіл Україна».
ГУ ДПС в Одеській області, скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Відповідач зазначає, що ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» здійснює технологічне накопичення вантажів, що підтверджується пунктом 1.1 Договору № 03/002 від 1 березня 2019 року, яким передбачено, що «Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе виконання робіт транспортно експедиційного обслуговування (ТЕО) зернових, бобових, олійних культур українського походження, що накопичується Клієнтом у силосах ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» на умовах FOB – ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» (далі - «Термінал») – ДП «Торговельний Морський порт «Чорноморськ» (далі - «Порт»), відповідно до правил Інкотермс 2010». 
Тобто, ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» здійснює накопичення вантажу, що є тотожним до зберігання, тому останнє підпадає під дію Закону №37-IV та має надати як доказ зберігання зерна складські документи. Крім того, ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» є портовим оператором (морським терміналом), який здійснює вантажно-розвантажувальні роботи у морському порту Чорноморськ.
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові дійшов висновку, що факт знаходження зернових вантажів ТОВ «Рисоіл Україна» на складах ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» протягом періоду, який перевірявся безпосередньо стосується господарських операцій, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про неналежність до первинних документів карток обліку експортного вантажу та карток лабораторних аналізів. Разом з тим, картки обліку експортного вантажу (приймальні акти) складені з порушенням чинного законодавства, а саме Положення №88, а картки лабораторних аналізів не відповідають затвердженій формі відповідно наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 8 квітня 2021 року №728 та пункту 1.4 Положення № 88. Зокрема, відсутні відомості про рік врожаю, номер зерносховища, пробу, зовнішній огляд зерна, культуру, сорт, тип, походження, колір, кількість клейковини, крупність, плівчастість та інші властивості по яким вимірюється якість зерна, тобто відсутня значна частина обов`язкових відомостей у наданих картах лабораторних аналізів. Таким чином, позивачем не надано до податкової перевірки належних первинних документів щодо зберігання у ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» кукурудзи у кількості 1058,665т балансовою вартістю 6051979,40 грн.
Щодо взаємовідносин із ТОВ «АПР», то контролюючий орган зазначив, що позивачем до суду першої інстанції надано документи, а саме: Договір № 151122-3 від 15 листопада 2022 року, реєстри прийнятого вантажу для ТОВ «Рисоіл Україна» на терміналі ТОВ «АПР» у період з 1 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, Довідка №0021-010124 від 1 січня 2024 року про підтвердження залишку станом на дату 1 січня 2024 року, реєстр прийнятого вантажу за період з 1 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, Довідка № 0033-010224 від 1 лютого 2024 року про підтвердження залишків станом на 1 лютого 2024 року.
Однак, як зверталася увага відповідачем та з чим погодився суд апеляційної інстанції, відповідно до реєстру прийнятого вантажу для позивача на терміналі ТОВ «АПР» по договору №151123-3 від 15 листопада 2021 у період з 1 по 31 січня 2024 року поставка пшениці 3 класу врожаю 2023 року та 4 класу врожаю 2023 року відбувалася з 17 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, а відповідно до контрактів №1203/1-24 від 12 березня 2024 року, №2803/1-24 від 28 березня 2024 року, які були укладені лише у березні 2024 року та митних декларацій №24UA209050000313U0, №24UA209050000390U0, №24UA209050000359U3, №24UA209050000313U0, на які посилається позивач для підтвердження реалізації товару, пшениця була реалізована через два місяці після поставки товару до ТОВ «АПР».
Тобто, виходячи з наданих позивачем документів, товар повинен був зберігатися декілька місяців до початку експортування. Тривале зберігання зерна не є тимчасовим накопиченням, отже регулюється нормами відповідно до Закону №37-IV, що в результаті вимагає для підтвердження зберігання зерна – складські документи.
Справа № 420/30488/24 надійшла до Верховного Суду 18 лютого 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши представників сторін, переглянувши судові рішення першої та апеляційної інстанцій в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Рисоіл Україна» є юридичною особою, зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21 грудня 2016 року номер запису 15541020000003858. Основним видом діяльності за КВЕД є 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.
Згідно наказу ГУ ДПС в Одеській області від 19 березня 2024 року №2594-п на підставі підпункту 19-1.1.6 пункту 19-1 статті 19-1, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 статті 82 та підпунктів 69.2, 69.11 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі -ПК України), відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Рисоіл Україна» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за січень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, за результатами якої 18 квітня 2024 року складено Акт № 16100/15-32-07-10/41041279 (далі - Акт перевірки).
Проведеною перевіркою ТОВ «Рисоіл Україна» (код ЄДРПОУ 41041279) податкового законодавства при декларуванні за січень 2024 року від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету встановлено порушення:
пунктів 44.1, 44.2, 44.3, 44.6 статті 44, пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.1, 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України, завищено суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, заявленого на рахунок платника у банку (відображеного у рядку 20.2.1 декларації з ПДВ за січень 2024 року) на суму 630336 грн;
пунктів 44.1, 44.2, 44.3, 44.6 статті 44, пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.1, 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України, що привело до завищення показника рядка 19 декларації за січень 2024 року у сумі 1980726 грн, в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за січень 2024 року) у сумі 1980726 грн.
Не погоджуючись із висновками Акта перевірки, ТОВ «Рисоіл Україна» 2 травня 2024 року подало заперечення на Акт перевірки.
Листом від 16 травня 2024 року ГУ ДПС в Одеській області повідомило позивача, що за наслідками розгляду заперечень висновки Акта перевірки викладені в наступній редакції: «встановлено порушення пунктів 44.1, 44.2, 44.3, 44.6 статті 44, пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.1, 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України, що привело до завищення показника рядка 19 декларації за січень 2024 року у сумі 1966137 грн, в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за січень 2024 року) у сумі 1966137 грн.
На підставі Акта перевірки, з урахуванням відповіді на заперечення від 16 травня 2024 року №5466/КПР/15-32-07-09-06 відповідачем 22 травня 2024 року прийнято податкове повідомлення-рішення №2187115320702, яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ за січень 2024 року, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 1966137 грн.
5 червня 2024 року на вказане податкове повідомлення-рішення ТОВ «Рисоіл Україна» подало скаргу до Державної податкової служби України, яка рішенням від 6 серпня 2024 року №23831/6/ 90-00-06-01-04-06 скаргу залишила без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін.
Не погоджуючись з прийнятим контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням від 22 травня 2024 року, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання його протиправним та про його скасування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що усі надані документи беззаперечно підтверджують наявність товарних залишків у власності позивача, а правильність їх складення контролюючим органом не заперечується, документи були у повному обсязі надані під час проведення перевірки, однак без наявності будь-яких причин не були прийняті відповідачем. Відтак, враховуючи дані декларації, висновки відповідача щодо відсутності порушень в інших аспектах формування відповідних показників декларації та заявлених сум ПДВ, а також - деталізацію показників звітності та заявлених сум, зведені дані показників звітності по періодам з деталізацією складових значень, щодо яких відповідачем не надано спростувань під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для невизнання заявленої позивачем суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду по декларації за січень 2024 року у розмірі 1966137 грн. Судом зазначено, що картки обліку експортного вантажу (приймальні акти) та картки лабораторних аналізів, які складені ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ», жодним чином не впливають на структуру активів і зобов`язань ТОВ «Рисоіл Україна», та у відповідності до статті 1 Закону №996-XIV не є первинними документами. Твердження відповідача щодо неналежного оформлення вказаних карток обліку експортного вантажу (приймальні акти) та лабораторних аналізів є безпідставними та необґрунтованими жодними нормативно-правовими актами. Зокрема суд зауважив, що всі документи, надані позивачем до перевірки оформленні згідно з вимогами чинного законодавства. Таким чином, оскільки висновок Акта перевірки щодо завищення показника від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за січень 2024 року) у сумі 1966137 грн не знайшов свого підтвердження належними доказами, разом з тим, такий висновок слугував підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку про визнання останнього протиправним та його скасування.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано до податкової перевірки первинні облікові документи (зокрема, але не виключно, складські свідоцтва, складські квитанції), підтверджуючі наявність та рух зернових та залишки майна (зернових) ТОВ «Рисоіл Україна» за січень 2024 року та станом на дату проведення інвентаризації 5 квітня 2024 року по місцях зберігання: ТОВ «СП Рисоіл Термінал» (м. Чорноморськ, вул. Центральна, 14а) та ТОВ «АПР» (Київська область, м. Вишневе, вул. Київська, 8), що свідчить про фактичну відсутність таких залишків. Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що єдиною підставою списання позивачем запасів є Акт списання ТОВ «Ті Ем Джі Лоджистікс» від 20 січня 2024 року №1 та довідка ТОВ «Новоукраїнська мережа залізнично-автомобільних терміналів» від 25 січня 2024 року №25/01-1. При цьому, з вказаних документів не вбачаються умови зберігання, час зберігання, первинна маса та інші обставини, які впливають на розрахунок норми списання, а тому зі змісту вищевказаних документів неможливо визначити та підтвердити правильність обрахунку списання товарів.
Відповідно до частин першої – третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.
Колегія суддів касаційної інстанції, вивчивши матеріали справи, дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та, як наслідок, надано помилкову оцінку обставинам справи, у результаті чого скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За приписами підпункту 20.1.6 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з пунктом 44.2 статті 44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Положеннями пункту 44.3 статті 44 ПК України передбачено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків.
Як визначено пунктом 44.6 статті 44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.5 статті 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Як визначено пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
У статті 1 Закону №996-XIV наведено визнання, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
За приписами частин першої та другої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
За приписами пункту 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно з пунктом 200.4 статті 200 ПК України встановлено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можна дійти висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкової вигоди виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Водночас норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкової вигоди, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді права платника податків на формування в податковому обліку податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язано з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника. Господарські операції мають відповідати економічному змісту, відображеному в укладених платником податків договорах, та підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податків даних податкового обліку.
Верховним Судом вже сформована стала та послідовна правова позиція щодо застосування наведених норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, сформувала висновок, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Такий висновок Велика Палата зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону №996-XIV, згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата тлумачила як таку, в якій відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі лише наявність вироку щодо контрагента платника податків, факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення став висновок зазначений в Акті перевірки про завищення показника рядка 19 Декларації за січень 2024 року у сумі 1966137 грн, в результаті чого позивачем завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за січень 2024 року) у сумі 1966137 грн.
Під час проведення перевірки при дослідженні залишків станом на 31 січня 2024 року встановлено облік товарів у кількості 2520,98 т балансовою вартістю 14108642,84 грн, а саме:
1) на TOB «ВВТ ГРЕЙН» - пшениця 4-го класу у кількості 15,3 т балансовою вартістю 99 315,82 грн;
2) на ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» - кукурудза у кількості 1 058,665 т балансовою вартістю 6051979,40 грн;
3) на ТОВ «АПР» - пшениця 3-го класу у кількості 1 378,725 т балансовою вартістю 7 568 310,23 грн., пшениця 4-го класу у кількості 72,080 т балансовою вартістю 328 785,72 грн., ріпаку 4,855 т балансовою вартістю 55 364,04 грн;
4) на ТОВ «Н`ЮНІТ» - пшениця 4-го класу у кількості 1,359 т балансовою вартістю 4 887,63 грн.
За результатами розгляду заперечень на Акт перевірки №16100/15-32-07-10/41041279 від 18 квітня 2024 року ГУ ДПС в Одеській області зазначило, що ТОВ «Рисоіл Україна» надано у повному обсязі первинні документи, що спростовують результати висновку Акта перевірки з контрагентами TOB «ВВТ ГРЕЙН» та ТОВ «Н`ЮНІТ». Проте, по контрагентам ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ», ТОВ «АПР» позивачем не надано у повному обсязі первинні документи, які підтверджують залишки майна (зернових), а саме: ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» - кукурудза у кількості 1 058,665 т балансовою вартістю 6 051 979,40 грн, ТОВ «АПР» - пшениця 3-го класу у кількості 1 378,725 т балансовою вартістю 7 568 310,23 грн, пшениця 4-го класу у кількості 72,080 т балансовою вартістю 328 785,72 грн, ріпаку 4,855 т балансовою вартістю 55 364,04 грн.
Контролюючий орган дійшов вказаного висновку з тих підстав, що ТОВ «Рисоіл Україна» до перевірки не надано складські свідоцтва по вказаних контрагентах, у зв`язку з чим неможливо підтвердити фактичну наявність залишків товарів станом на 31 січня 2024 року.
Разом з тим, з приписів Закону № 37-IV вбачається, що складське свідоцтво видається зерновим складом на підтвердження прийняття зерна на зберігання на підставі договору складського зберігання зерна.
Так, згідно умов Договору №03/002 від 1 березня 2019 року, укладеного між ТОВ «Рисоіл Україна» (Клієнт) та ТОВ «НОВІК ПОРТ СЕРВІС» (Виконавець, Експедитор), Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе виконання робіт транспортного експедиційного обслуговування зернових, бобових, олійних культур українського походження, що накопичуються Клієнтом у силосах ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» на умовах FOB ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» - ДП «Торговельний морський порт «Чорноморськ», відповідно до правил Інкотермс 2010.
Відповідно до пунктів 1.2 - 1.3 Договору №03/002 від 1 березня 2019 року, Виконавець згідно з умовами поставки Вантажу, приймає на себе зобов`язання щодо організації робіт, пов`язаних з експортним документарним супроводом (експортною сертифікацією) вантажу, що знаходиться в резервуарах для подальшої відправки на судно суднонавантажувальною машиною Терміналу з 11 причалу ДП «Торговельний морський порт «Чорноморськ».
На виконання умов вказаного Договору, за період з 1 по 31 січня 2024 року за дорученням Клієнта Експедитором було організовано приймання та відвантаження вантажу (кукурудзи) залізничним та/або автомобільним транспортом, що підтверджується реєстром прийнятого вантажу (кукурудзи) для ТОВ «Рисоіл Україна» на терміналі ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» у період з 1 по 31 січня 2024 року та реєстром відвантаженого вантажу (кукурудзи) у період з 1 по 31 січня 2024 року.
Також судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2022 року між ТОВ «Рисоіл Україна» та ТОВ «АПР» укладено Договір № 151122-3 з надання перевантажувальних послуг, згідно умов якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати Замовнику послуги з приймання/видачі, розвантаження/завантаження, зважування, розміщення, Вантажу у/з контейнерів, автомобілів або залізничних вагонів, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги, надані Виконавцем, що включають організацію та здійснення: операцій з приймання, зважування (Визначення брутто, тара, нетто), розвантаження, перевантаження з одного транспорту на інший, обліку залізничних вагонів та/або автотранспорту на Комплексі з Вантажем Замовника; подача/прибирання вагонів; накопичення порожніх контейнерів на Комплексі; навантаження Вантажів в контейнери, в залізничні вагони.
Пунктом 2.4 вказаного Договору передбачено, що надання послуг здійснюється без переходу права власності на Вантаж до Виконавця. Всі Вантажі, які надходять на Комплекс, залишаються у власності Замовника і не можуть бути переміщені, переоформлені на інших суб`єктів господарювання без письмових інструкцій Замовника.
Факт приймання ТОВ «АПР» зернових вантажів від ТОВ «Рисоіл Україна» підтверджується довідками №0021-010124 від 1 січня 2024 року, №0033-010224 від 1 лютого 2024 року та реєстром прийнятого вантажу для позивача на терміналі ТОВ «АПР» у період з 1 січня 2024 року по 31 січня 2024 року.
Позивачем до перевірки надавалися контролюючому органу наступні документи, а саме: Договір № 151122-3 від 15 листопада 2022 року, реєстри прийнятого вантажу для ТОВ «РИСОІЛ УКРАЇНА» на терміналі ТОВ «АПР» у період з 1 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, довідка №0021-010124 від 1 січня 2024 року про підтвердження залишку станом на дату 1 січня 2024 року, реєстр прийнятого вантажу за період з 1 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, довідка №0033-010224 від 1 лютого 2024 року про підтвердження залишків станом на 1 лютого 2024 року.
Оцінюючи доводи контролюючого органу щодо ненадання складських квитанцій, суд першої інстанції встановив, що складські квитанції видаються виключно зерновими складами у разі прийняття зерна на складське зберігання за договором складського зберігання. Такі документи підтверджують саме факт зберігання зерна зерновим складом. Разом з тим, ТОВ «АПР» та ТОВ «НОВІК ПОРТ СЕРВІС» не виступали у спірних правовідносинах зерновими складами, а укладені з ними договори за своєю правовою природою є договорами транспортного експедирування та перевалки вантажів. Надання такими суб`єктами послуг не передбачало складського зберігання зерна у розумінні Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та, відповідно, не передбачає видачі складських квитанцій. Крім того, як встановив суд першої інстанції, операції з вантажем здійснювалися із використанням інфраструктури морських терміналів, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством у сфері морських портів. З огляду на це відсутність складських квитанцій від ТОВ «АПР» та ТОВ «НОВІК ПОРТ СЕРВІС» не може свідчити про відсутність документального підтвердження товарних залишків позивача.
При цьому, суд першої інстанції надав належну оцінку доводам відповідача щодо ненадання позивачем під час перевірки регістрів бухгалтерського обліку та встановив, що відповідні документи були подані, зокрема ТОВ «Рисоіл Україна» разом із запереченнями на Акт перевірки, проте не були взяті до уваги останнім.
Таким чином, судом першої інстанції правомірно зазначено, що посилання відповідача на ненадання документів під час перевірки не могли бути правовою підставою для неврахування цих доказів при вирішенні спору по суті.
Щодо тверджень податкового органу про те, що картки обліку експортного вантажу (приймальні акти) та картки лабораторних аналізів не відповідають формі, затвердженій Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 8 квітня 2021 року №728 «Про затвердження Галузевих типових форм облікових документів, які використовуються під час зберігання і переробки зерна та продуктів його переробки», а також викладені російською мовою, то судом першої інстанції зазначено таке.
Картки обліку експортного вантажу підтверджують факт розміщення зернових вантажів ТОВ «РИСОІЛ УКРАЇНА» у ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» протягом періоду, який перевірявся. Обов`язок зі складання морським терміналом вказаних карток при прийманні експортних вантажів передбачений пунктом 9.18 Правил №348.
Однак, картки обліку експортного вантажу (приймальні акти) та картки лабораторних аналізів, які складені ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ», жодним чином не впливають на структуру активів та зобов`язань позивача, та у відповідності до статті 1 Закону №996-XIV, не є первинними документами.
Щодо доводів ГУ ДПС в Одеській області про те, що позивач під час списання залишків зернових застосовував Порядок складання типових форм з обліку та списання запасів суб`єктами державного сектору, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 13 грудня 2022 року № 431, водночас мав би застосовувати Порядок розрахунку норм природних втрат зерна та продуктів його переробки при зберіганні на зернових складах та зернопереробних підприємствах, затверджений Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 червня 2019 року № 316, то Одеський окружний адміністративний суд обґрунтовано зазначав, що такі обставини не є предметом доказування, оскільки під час проведення контролюючим органом перевірки жодних зауважень з цього питання не виникало та такі відомості відсутні і в Акті перевірки.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що всі документи позивача оформленні згідно з вимогами чинного законодавства.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши обставини справи, дійшов висновку про правомірне визначення позивачем у Декларації за січень 2024 року, яка була предметом перевірки, від`ємного значення з податку на додану, у свою чергу контролюючим органом не доведено правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Враховуючи вище викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про неправомірність прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 22 травня 2024 року №2187115320702, яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ за січень 2024 року, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 1966137 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Переглянувши судове рішення суду, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що при ухваленні рішення, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції – скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року підлягає скасуванню, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року – залишенню в силі.
Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до Верховного Суду з касаційною скаргою ТОВ «Рисоіл Україна» було сплачено судовий збір у розмірі 58984,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 28 січня 2026 року № 5718.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем при поданні касаційної скарги у розмірі 58984,20 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області у розмірі 58984,20 грн.
Керуючись статтями 3, 139, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Україна» задовольнити.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року скасувати.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року залишити в силі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ 44069166) 58984,20 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 20 копійок на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Україна» (вул. Транспортна, 28, м. Чорноморськ, Одеська область, 68001, код ЄДРПОУ 41041279) судових витрат зі сплати судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді Н.Є.Блажівська
І.Л.Желтобрюх