Справа № 740/5752/25 
Провадження № 2/740/244/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року м. Ніжин   
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі: 
головуючого - судді Карпуся І.М.,
із секретарем судового засідання Кубрак Н.М.,
за участю: 
представника позивачки – адвоката Деревського С.В. (в режимі відеоконференції),
представника відповідачки – адвоката Квацби Р.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи, яка не має права на проживання у житловому приміщенні,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 через представника – адвоката Деревського С.В. звернулася до суду з позовом, у якому просить виселити ОСОБА_2 із житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позов аргументовано тим, що позивачці на праві приватної власності, згідно договору дарування від 18.04.2001, належить квартира АДРЕСА_2 .
У вказаному житловому приміщенні без правових підстав проживає ОСОБА_2 (зареєстрована в АДРЕСА_3 , яка не є членом сім`ї позивачки (колишня свекруха), не є наймачем чи співвласником, не має жодного правового титулу на користування вказаним житлом.
Раніше відповідачка тимчасово проживала у даному житлі на підставі усної домовленості з позивачкою, поки остання перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 – сином ОСОБА_2 . На даний час рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 24.04.2025 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
Незважаючи на неодноразові усні вимоги, ОСОБА_2 добровільно не звільняє житло, чим порушує права власника.
11.07.2025 було направлено заяву про незаконне проживання особи в житловому приміщенні до Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області. 
28.07.2025 надіслано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України, – порушення недоторканості житла.
Згідно відповідей Ніжинського РУП на заяви позивачки, їй було рекомендовано звернутись до суду в приватному порядку, оскільки вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

Ухвалою судді 08.10.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.
Ухвалою суду 29.01.2026 закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд справи по суті.
У судовому засіданні представник позивачки – адвокат Деревський С.В. позовні вимоги підтримав з підстав, указаних у позові. Пояснив, що позивачка на даний час проживає в Росії, є власником квартири, хотіла б вселити в неї дочку, але не може користуватися квартирою, адже в ній проживає колишня свекруха. Не володіє інформацією, чи набула позивачка громадянства Російської Федерації. 
Представник відповідачки – адвокат Квацба Р.Д. у задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що відповідачка проживає у квартирі, як колишній член сім`ї власника (позивачки), вселилась за згодою позивачки (своєї колишньої невістки), іншого житла на праві власності не має, є особою похилого віку (повних 82 роки). Посилався на норми ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, практику Європейського суду з прав людини, зокрема п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України», вважав, що відсутні правові підставі для виселення відповідачки. 

Заслухавши представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і дійшов наступного висновку.

Згідно копії договору дарування квартири від 18.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М, даруватель ОСОБА_3 подарував, а обдарована ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру під АДРЕСА_2 (а.с. 8). 
З архівної копії матеріалів нотаріальної справи по договору дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що подарована квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_3 , належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації при виконкомі Ніжинської міської ради 12.01.1999 (а.с. 45 - 48). 
Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 підтверджується, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 9). 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 24.04.2025, яке набрало законної сили 27.05.2025, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 10) 
У матеріалах справи містяться заяви, подані представником позивачки адвокатом Деревським С.В. до Ніжинського РУП від 11.07.2025 про незаконне проживання ОСОБА_2 у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2 , та від 28.07.2025 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України, – порушення недоторканості житла, а саме самовільне зайняття житла (а.с. 11 - 14).
Згідно відповіді Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області від 09.09.2025 за результатами перевірки указаних звернень вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які вирішуються за зверненням до суду в приватному порядку (а.с. 14).
Свідок ОСОБА_3  надав показання, що відповідачка по справі ОСОБА_2 , є його матір`ю, яка проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Взагалі ця квартира належала його бабі (матері ОСОБА_2 ) і є «вотчиною» ОСОБА_2 . Після смерті баби він оформив право власності на себе. У 2001 році подарував квартиру ОСОБА_4 , щоб їй простіше було набути громадянство України, адже вона була громадянкою російської федерації, та з нею планували майбутнє життя, щоб створювати сім`ю. З 2004 року почав проживати з ОСОБА_4 і матір`ю у вказаній квартирі. У 2011 році одружився з ОСОБА_4 і вона взяла прізвище ОСОБА_5 . З 2014 року їх подружнє життя розладналося, а у 2015 році ОСОБА_1 виїхала в Росію. У 2025 році за його позовом шлюб розірвано. У Росії ОСОБА_1 має бізнес, потрібні гроші. То ж ініціювала судовий розгляд про поділ спільної сумісної власності подружжя, автомобіля. Також ініціювала даний спір про виселення його матері з квартири. Хоча він з ОСОБА_1 спілкувався дистанційно телефоном і вона не заперечувала, щоб його мати ОСОБА_2 проживала у квартирі АДРЕСА_2 . До нього ОСОБА_1 не зверталася з проханнями про звільнення матір`ю квартири. Він сам зі своєї ініціативи просив матір переїхати проживати у будинок АДРЕСА_3 , де проживає з новою дружиною, але матір відмовляється, пояснюючи відмову тим, що хоче померти у рідній оселі, де виросла і прожила своє життя. Матір не має права власності на жодне інше житло. Право власності на будинок АДРЕСА_3 у Ніжині повністю в цілому належить йому, так як він набув його у порядку спадкування за заповітом після батька, а матір від спадщини відмовилася. Мати зареєстрована також у будинку АДРЕСА_3 . Чому Управління «ЦНАП» надало довідку, що вона не значиться за цією адресою, не знає. 

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Отже, закріплене у ст. 41 Конституції України право власності в умовах воєнного стану може бути обмежене. 
Згідно з Законом України «Про правовий режим воєнного стану» правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Пунктом 3 даного указу передбачено тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 – 34, 38, 39, 41 – 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Надалі правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався і діє до сьогодні. 
Постановою Кабінету Міністрів України "Про Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" від 03.03.2022 № 187 установлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на відчуження чи будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, особами, пов`язаними з державою-агресором, до яких віднесено і громадян Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах.
Тобто, право власності громадян Російської Федерації на нерухоме майно на території України наразі принаймні в частині правомочностей на розпорядження і визначення юридичної долі майна обмежено щонайменше до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Конституцією України гарантовано кожному право на житло (ст. 47), яке на відмінну від права власності, під час воєнного стану обмежене бути не може. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Норми Житлового кодексу України 15.02.2026 втратили чинність, окрім окремих положень.
Спірні правовідносини виникли раніше, але продовжують існувати і на даний час. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 ЦК України).
Згідно ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як передбачено ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04).
У пункті 36 рішення від 18.11.2004 ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме – від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, якщо виселення не є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла судом ураховуються і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Водночас, як вже зазначено вище, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, не тільки передбачене законом, і переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, а також є необхідним у демократичному суспільстві. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. 
У постанові від 06.12.2023 №686/15481/22 Верховний Суд також звернув увагу на те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна потреба для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. 
Відтак, будь-який спір про припинення права користування житлом та виселення має вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Судом установлено, що ОСОБА_2 правомірно вселилась до належної ОСОБА_1 квартири, як член сім`ї власника житлового приміщення (мати чоловіка), та проживала у квартирі протягом тривалого часу. Вона є пенсіонером, особою похилого віку, матеріали справи не містять відомостей про наявність у неї у власності чи користуванні іншого житлового приміщення. 
Розірвання шлюбу позивачки із ОСОБА_3 автоматично не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом та її виселення, адже тривале користування житловим приміщенням є підставою для виникнення права на захист права на житло.
Виселення відповідачки із спірного будинку може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 їй чинить перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_4 , а саме по собі проживання відповідачки у вказаній квартирі не свідчить про наявність будь-яких перешкод для позивачки, як власника нерухомого майна за вказаною адресою. Крім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представників сторін та свідка, сама позивачка протягом тривалого часу не користується спірним житлом, оскільки проживає на території Російської Федерації. 
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (які будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №353/1096/16-ц, постанова Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №501/1664/19 ).
При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві", воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Суд, оцінюючи заявлену у цій справі вимогу про виселення на предмет пропорційності, встановивши, що права позивачки - власниці житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а права відповідачки, яка мешкає у житлі належному на праві власності позивачці, також гарантовані національним законодавством і статтею 8 Конвенції, доходить висновку, що за обставин даної справи, де відповідачка є пенсіонером, особою похилого віку (82 роки), відсутні докази належності їй іншого житла, протягом тривалого часу проживає у житлі, про виселення її з якого заявлено вимогу, та з урахуванням того, що зі сторони позивачки не надано доказів, які б свідчили, що такий крайній захід втручання у право відповідачки на житло буде виправданий для захисту прав і свобод позивачки чи інших осіб, суд не може розцінювати виселення відповідачки законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету та є дійсно необхідним, а тому слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи, яка не має права на проживання у житловому приміщенні відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя     І.М. Карпусь