Справа № 464/5457/21 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л. В. 
Провадження № 22-ц/811/1123/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
адвоката Мартиневича О.А. – представника позивачів
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
адвоката Юхименко Р.І. - представниці відповідача ОСОБА_4 ;
відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_6 , представника ОСОБА_1 , та апеляційною скаргою  ОСОБА_7 , представника ОСОБА_4 , на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05 березня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:

29 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , в якому просив стягнути солідарно збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 318 796 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину, що за адресою: АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В., за реєстровим №1084. На підставі цього договору за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Львівським ОДКБТІ та ЕО зареєстровано за кожним право власності на 1/3 будівлі магазину, що за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначене приміщення покупці придбавали з метою його здачі в оренду для отримання постійного прибутку та, маючи попередню домовленість з потенційним орендарем – приватним підприємцем ОСОБА_10 , 25.04.2005 року уклали з ним договір оренди строком до 31.03.2008 року, відповідно до умов якого місячна орендна плата становила 48 595 грн.
Станом на 2005 рік в провадженні Галицького районного суду міста Львова вже знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 та інших і 18 травня 2005 року ОСОБА_4 було подано до згаданого суду заяву про зміну та збільшення позовних вимог, у якій відповідачами вже зазначено ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 і в якій, зокрема, ОСОБА_4 просив суд визнати поданий ним договір купівлі-продажу від 04.11.1999 року, оформлений в простій письмовій формі, дійсним, визнати за ним право власності на магазин на АДРЕСА_1 та визнати недійсним вищезгаданий договір купівлі-продажу цього приміщення від 25.04.2005 року, укладений між ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_1 , ОСОБА_9 і ОСОБА_13 
14 серпня 2007 року рішенням Галицького районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
24 грудня 2007 року рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 року скасовано та ухвалено нове рішенням, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_14 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», та ОСОБА_4 про продаж ОСОБА_4 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТЗОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зобов?язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні приміщенням магазину на АДРЕСА_1 . 
12 травня 2008 року ухвалою Верховного Суду України відхилено касаційні скарги відповідачів ТОВ «Ярмарх», ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_8 
20 лютого 2012 року рішенням Верховного Суду України задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_4 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а також ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним відмовлено. В решті рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін. 
21 серпня 2008 року на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Ще до реєстрації свого права власності на вказане приміщення, ОСОБА_4 разом зі сторонніми особами з`явився в магазин та вимагав у ФОП ОСОБА_10 , або звільнити приміщення, або підписати договір оренди приміщення з ним, у зв`язку із чим 15.07.2008 року між ним та ОСОБА_4 було підписано договір оренди вказаного приміщення. 3 15 липня 2008 року і дотепер ОСОБА_4 та ОСОБА_8 користуються нерухомим майном. 
14 травня 2018 року вироком Залізничного районного суду м. Львова у справі №466/3141/15к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року та постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України. Встановлено, що засуджений ОСОБА_4 24 лютого 2004 року подав до Франківського районного суду м. Львова позовну заяву про стягнення боргу в розмірі 185 900 грн, а 15 червня того ж року, з метою підтвердження своїх позовних вимог подав в судовому засіданні завідомо підроблений договір від 04 листопада 1999 року купівлі-продажу приміщення (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між директором Організації торгівельно-виробничих процесів у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх» (далі - ТОВ «Ярмарх») Мархевкою Г.М. (продавець) та директором Приватного підприємства «Бізнес» (далі - ПП «Бізнес») Кадик Ю.Р. (покупець). Таким чином, безспірно було встановлено те, що рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року було ухвалено судом на підставі підробленого договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року. 
14 липня 2021 року постановою Верховного Суду заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Верховного Суду України від 22.02.2012 року задоволено. Рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року скасовано. Скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року скасовано, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2007 року залишено у силі. Таким чином, безспірно встановлено те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, внаслідок чого з дружиною ОСОБА_8 незаконно заволодів належною позивачу часткою в розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на будівлю магазину за адресою АДРЕСА_1 , і, щонайпізніше, з 15 липня 2008 року і дотепер незаконно користуються цим майном, внаслідок чого позивачу заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 7 318 796 грн., що підлягає стягненню солідарно з відповідачів на його користь (том 1, а.с. 1-3).

17 листопада 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , в якому просили стягнути солідарно на користь кожного з позивачів збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 318 796 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликаються на обставини, які аналогічні до вищенаведених обставин, на які посилається у позовній заяві ОСОБА_1 (том 1, а.с. 73-75).

17 листопада 2021 року ухвалою суду вищезгадані позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було об`єднано в одне провадження (том 1, а.с. 124-125). 

04 квітня 2022 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просили: визнати недійсним договір дарування від 26 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1116, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_8 нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19.2 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1644139046101; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19.2 кв.м., розмішене за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1644139046101, номер запису про право власності 43153912 від 26.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1122, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2419979546233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2419979546233, номер запису про право власності 43211551 від 28.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1123, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783386246233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783386246233, номер запису про право власності 43211867 від 28.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1124, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0.0194 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0375, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1783400346233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1783386246233, номер запису про право власності 43212238 від 28.07.2021.
Заява про збільшення позовних вимог обґрунтовується тим, що ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28.07.2021 року було задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладено арешт, зокрема, на наступні об?єкти нерухомого майна, які станом на момент подання заяви про забезпечення позову належали на праві власності ОСОБА_4 : земельну ділянку площею 0.0194 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0375 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783400346233); земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783386246233); садовий будинок, що складається з 1-ї кімнати, кухні, холу, гардеробної, ванни, коридору та 2-х приміщень підвалу, розміщений за адресою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна - 38759462; нежитлове приміщення підвалу під індексом ІІ, площею 19.2 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1644139046101). 
Ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 28.07.2021 року була оскарженою в апеляційному порядку відповідачкою ОСОБА_8 та особою, яка не є учасником справи - сином відповідачів ОСОБА_5 . З апеляційних скарг позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 в день подання заяви про забезпечення позову 26.07.2021 за договором дарування відчужив своїй «колишній» дружині ОСОБА_8 нежитлове приміщення, розміщене за адресою АДРЕСА_2 , а уже після винесення ухвали про забезпечення позову 28.07.2021 року відчужив за договорами дарування своєму синові ОСОБА_5 обидві земельні ділянки і садовий будинок. Усі чотири договори є фраудаторними правочинами (такими, що є проявом зловживання своїми цивільними правами та вчинені на шкоду кредиторам) та мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 3, 13 ЦК України. Крім того, договори дарування земельних ділянок та садового будинку укладені уже під час дії ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 28.07.2021 року про накладення арешту на майно, а тому повинні бути визнані недійсними як такі, що укладені з порушенням вимог закону. Отже, 14 липня 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 безповоротно втратили набуте злочинним шляхом право власності на будівлю магазину за адресою АДРЕСА_1 . Протягом тижня після 14.07.2021 року ОСОБА_4 двічі звертався ОСОБА_1 з пропозиціями про спільне використання будівлі магазину, на що отримав категоричну відмову, крім того, ОСОБА_4 було повідомлено, що уже готується позов до нього про відшкодування збитків, заподіяних ним ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 внаслідок протиправного використання належного їм майна. 3 урахуванням безспірності обставин заподіяння шкоди, ОСОБА_4 невідкладно відчужив усе належне йому нерухоме майно безоплатно синові ОСОБА_5 та «формально колишній» дружині ОСОБА_8 шляхом укладення договорів дарування від 26.07.2021 року та від 28.07.2021 року (том 1, а.с. 180-184).
30 жовтня 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з заявою, поданою представником ОСОБА_6 , про зменшення позовних вимог, в якій (з урахуванням висновку експерта № 003/23 від 15.02.2023 року) просили стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь кожного з позивачів по 7 268 450 грн. збитків (упущену вигоду), визнати недійсним договір дарування від 26 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1116, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_8 нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19.2 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1644139046101; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19.2 кв.м., розмішене за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1644139046101, номер запису про право власності 43153912 від 26.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1122, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2419979546233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2419979546233, номер запису про право власності 43211551 від 28.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1123, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783386246233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 1783386246233, номер запису про право власності 43211867 від 28.07.2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. за реєстровим №1124, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0.0194 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0375, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1783400346233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1783386246233, номер запису про право власності 43212238 від 28.07.2021 року (том 5, а.с. 163-164).

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450 гривень.
Договір дарування від 26 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. за реєстровим №1116, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_8 нежитлове приміщення підвалу під індексом ІІ, площею 19,2 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644139046101 визнано недійсним.
Договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. за реєстровим №1122, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 садовий будинок, розміщений за адресою – АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2419979546233 визнано недійсним.
Договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. за реєстровим №1123, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783386246233 визнано недійсним.
Договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. за реєстровим №1124, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0194 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0375, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783400346233 визнано недійсним.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 6 557 гривень 13 копійок кожному.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 882 гривень 13 копійок кожному.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 882 гривень 13 копійок кожному.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі по 1 323 гривні 20 копійок з кожного (том 8, а.с.192-219).

Дане рішення оскаржили, як представник позивача ОСОБА_1 , так і представниця відповідача ОСОБА_4 .

Представник позивача  ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 збитків (упущеної вигоди) в розмірі по 7 268 450 грн. на користь позивача скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким згадану позовну вимогу задовольнити (а в решті рішення суду залишити без змін), покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 у період, починаючи з серпня 2008 року по липень 2021 року було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8 і саме останньою 24.12.2007 року було подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, обґрунтуванням якої було (зокрема) те, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року було визнано право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 лише за одним із подружжя, а саме – ОСОБА_4 , а не за обома члена подружжя – ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . 
Також звертає увагу на декларування ОСОБА_8 , як прокурором (публічним службовцем), приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 .
Відтак, вважає, що ОСОБА_8 ставилася до приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 , як до спільного майна подружжя  ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (спільної сумісної власності), яке в період починаючи з серпня 2008 року по липень 2021 року приносило згаданому подружжю дохід, оскільки здавалося в оренду.
З урахуванням наведеного, вважає помилковим посилання суду на статтю 58 СК Україна (яка міститься в главі 7 «Право особистої приватної власності дружини та чоловіка» СК України), в якій зазначено, що «якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів)». Відтак вважає, що хоч приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 і було зареєстровано лише за ОСОБА_4 , однак таке нерухоме майно, виходячи зі змісту ст.ст. 60, 68 СК України, починаючи з серпня 2008 року по липень 2021 року було спільною сумісною власністю  ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , а також використовувалося в інтересах сім`ї, оскільки власниками доходу від орендної плати за передачу в користування третім особам приміщення згаданого цілісного майнового комплексу (магазину в період починаючи з серпня 2008 року по липень 2021 року був не лише ОСОБА_4 , але й  ОСОБА_8 (том 9, а.с. 2-13).

Представниця відповідача ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_4 та ймовірними збитками, оскільки вважає, що наслідки у вигляді неотриманої орендної плати виникли не через поведінку згаданого відповідача, а через незаконні рішення судів та бездіяльність правоохоронних органів. 
Вважає, що розмір збитків, визначений судом, ґрунтується на недопустимому висновку експерта, який зроблений на припущеннях і без належної кваліфікації.
Звертає увагу на те, що долучені банківські виписки та договори оренди свідчать, що фактичні доходи від оренди становили лише кілька тисяч гривень на місяць. Таким чином, розмір упущеної вигоди є значно завищеним.
Вважає, що оскільки право власності на спірне майно виникає лише з моменту державної реєстрації, а не на підставі рішення суду (в даному випадку – рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року), а реєстрація за ОСОБА_4 на спірне майно мала місце лише у 2017 році, то неможливо стверджувати, що згаданий відповідач користувався майном і отримував з нього прибутки у попередні роки. 
Звертає увагу на те, що на спірну нерухомість неодноразово накладалися арешти, що фактично унеможливлювало її використання для бізнесу чи стабільної оренди.
Апелянт заперечує висновки про фраудаторність договорів дарування, наголошуючи, що сам факт передачі майна близьким родичам не є доказом ухилення від виконання зобов`язань. 
Стверджує, що ОСОБА_4 не знав і не міг знати про накладення арешту на майно, яке було зареєстроване на його ім`я до 26.07.2021 року (нежитлове приміщення у підвалі) та 28.07.2021 року (дві земельні ділянки та садовий будинок), оскільки ухвала Сихівського районного суду міста Львова від 28.07.2021 року про забезпечення позову була постановленою без виклику сторін. 
Також стверджує, що твердження позивачів про повідомлення ОСОБА_4  про те, що готується позов або планується подання заяви про його забезпечення, не відповідає фактичним обставинам справи(том 9, а.с. 29-44).

В поданій до Львівського апеляційного суду апеляційній скарзі (ухвалою згаданого суду від 02 червня 2025 року повернутою апелянту у зв`язку з несплатою судового збору за її подання; том 9, а.с. 171-172), так само, як і у клопотанні про відкладення розгляду справи (том 10, а.с. 3), відповідачка ОСОБА_8 адресою своєї реєстрації зазначає квартиру АДРЕСА_4 , однак будь-яких інших засобів зв`язку з нею (як то телефон, електронна пошта тощо) не наводить (том 9, а.с. 70).
Відповідач ОСОБА_5 у поданій ним до суду апеляційній скарзі адресою реєстрації відповідачки ОСОБА_8 (його матері) також зазначив лише згадану вище адресу – також без наведення будь-яких інших засобів зв`язку з ОСОБА_8 (том 9, а.с. 80). В судовому засіданні відмовився назвати будь-які інші засоби зв`язку з відповідачкою ОСОБА_8 .
Вся кореспонденція, скерована Львівським апеляційним судом на згадану вище адресу реєстрації відповідачки ОСОБА_8 , повернулася до суду без вручення її адресату: з відмітками пошти «адресат відсутній».
За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів поведінку відповідачки ОСОБА_8 (як і поведінку відповідача ОСОБА_5 ) розцінює, як зловживання правом, що не допускається (стаття 44 ЦПК України), а тому вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності згаданої відповідачки – на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що: 
- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263). 

Предметом позовних вимог  ОСОБА_1 , поданих до суду 29.07.2021 року (з урахуванням їх зміни: збільшення – від 04.04.2022 року, та зменшення – від 30.10.2023 року), є стягнення солідарно з відповідачів – ОСОБА_4 та ОСОБА_8 – збитків (у вигляді упущеної вигоди) у розмірі 7 268 450 грн, визнання недійсними договорів дарування від 26.07.2021 року № 1116, від 28.07.2021 року № 1122, № 1123 та № 1124, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на об`єкти нерухомості, набуті на підставі вказаних спірних договорів.

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи, що 25.04.2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна – будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літерою «А-1», загальною площею 1041,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідне право власності було зареєстровано 25.04.2005 року (том 1, а.с. 4-7).
Як убачається з договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999 року, ОСОБА_4 набув у приватну власність приміщення майнового комплексу загальною площею 1280 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 10).

Правовідносини щодо права власності на вказаний вище об`єкт нерухомого майна неодноразово були предметом судового розгляду.
У зв`язку з цим, обставини, встановлені рішеннями судів у цивільних та кримінальних справах, що набрали законної сили, відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнаються судом встановленими та такими, що не підлягають доказуванню.
Так, при вирішенні спору суд бере до уваги, що постановою Верховного Суду від 14.07.2021 року, ухваленою у порядку перегляду рішення Верховного Суду України від 22.02.2012 року за нововиявленими обставинами, касаційна інстанція залишила в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 року, скасувавши рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, яке слугувало підставою для державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_4 на приміщення цілісного майнового комплексу загальною площею 1280 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 27-34).
Мотивуючи вказане рішення у справі № 2-508/2007, Верховний Суд встановив, що ОСОБА_4 при вирішенні спорів щодо права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна подав підроблений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999 року, за що був засуджений вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14.05.2018 року за ч. 3 ст. 358 КК України.
Таким чином, вбачається, що у період з 12.05.2008 року (дати ухвалення Верховним Судом України рішення, яким частково залишено в силі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, яким за ОСОБА_4 було визнано право власності на приміщення майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року) до 14.07.2021 року (дати скасування вказаного рішення у порядку перегляду за нововиявленими обставинами), ОСОБА_4 вважався власником спірного приміщення. Державна реєстрація права власності була здійснена 21.08.2008 року на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року.

З огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 2-508/2007, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спірний об`єкт нерухомості були безпідставними у зв`язку з підробленням договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999 року, який був ним використаний як доказ у суді, що суперечить положенням ст.ст. 10, 58, 59 ЦПК України в редакції 2004 року.

Надалі, а саме - 26 липня 2021 року, ОСОБА_4 , будучи власником на підставі договору купівлі-продажу № 3351 від 01.12.2020 року нежитлового приміщення (підвалу під індексом ІІ), площею 19,2 кв. м, орієнтовною вартістю 149 592,00 грн, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , розпорядився ним шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_8 , реєстровий № 1116 (том 2, а.с. 25-26.
28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.12.2012 року, виданого Виконавчим комітетом Бібрської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 14.12.2012 № 87, розпорядився садовим будинком АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна – 38759462, орієнтовною вартістю 327 603 грн, шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_5 , реєстровий № 1122.
28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником, на підставі рішення Бібрської міської ради від 08.02.2019, зареєстрованого 12.03.2019, щодо земельної ділянки площею 0,0606 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0376, що розташована у межах Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1783386246233), приблизною вартістю 1116,34 грн, розпорядився такою шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_5 , реєстровий № 1123.
28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником, на підставі рішення Бібрської міської ради від 08.02.2019, зареєстрованого 07.03.2019, щодо земельної ділянки площею 0,0194 га, кадастровий номер 4623310300:04:000:0375, розташованої у межах Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області (реєстраційний номер об`єкта – 1783400346233), узгодженою вартістю 359,60 грн, розпорядився такою шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_5 , реєстровий № 1124(том 2, а.с. 46, 60).

Лише часткове задоволення позовних вимог (відмову в задоволенні позову в частині солідарного стягнення упущеної вигоди з ОСОБА_8 ) суд першої інстанції мотивував тим, що «будь-яких доказів, що ОСОБА_8 притягувалася до відповідальності за вчинення дій щодо сприяння ОСОБА_4 у протиправному набутті права власності на об`єкт спірного майна, або вчинила інші дії щодо такого майна, що характеризуються протиправністю суду не надано. При цьому, суд не може визнати, що дії ОСОБА_8 з приводу звернення із касаційною скаргою, здійснення щодо неї перевірки Генеральною прокуратурою України, чи декларування останньою, як державним службовцем спірного об`єкту нерухомості, як спільної сумісної власності перебувають у причинному зв`язку із наслідками що настали, у виді спричинення збитків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у виді упущеної вигоди. Крім того, позивачами не доведено про наявність вини останньої на вчинення протиправних дій, з метою досягнення наслідків, що позбавили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прав власника майна на період часу до 24.12.2007 та 14.07.2021».
Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом першої інстанції зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не відповідають фактичним обставинам справи, а також зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Матеріалами справи стверджується, що: 
1) відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 01.06.1996 року до 12.05.2018 року, що підтверджується відповідними документами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян;
2) 21.08.2008 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на нежитлову будівлю (магазин), розташовану у АДРЕСА_1 , на підставі судового рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, доказом чого є витяг з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 19970115 від тієї ж дати.
Таким чином, на момент державної реєстрації згаданого вище об`єкта нерухомості за ОСОБА_4 відповідачі ще перебували у шлюбі. Отже, зазначене майно було набуте в період подружнього життя та підпадало під режим спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
З огляду на викладене, об`єкт нерухомості, зареєстрований за ОСОБА_4 у серпні 2008 року, зберігав статус спільного майна подружжя аж до моменту його відчуження у 2021 році.
Колегія суддів погоджується із доводами представника позивачів про те, що ОСОБА_8 визнавала об`єкт нерухомого майна – будівлю магазину, загальною площею 1041,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 – спільною сумісною власністю подружжя, оскільки: 
-наявною у матеріалах справи копією касаційної скарги стверджується, що у грудні 2007 року саме ОСОБА_8 подала касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області, в якій оскаржувала визнання права власності на зазначене майно виключно за ОСОБА_4 , наполягаючи на тому, що нерухомість належить обом членам подружжя (том 1, а.с. 53);
-ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді прокурора, декларувала цю будівлю у своїх щорічних деклараціях за 2015, 2016 та 2017 роки, що підтверджує її переконання у наявності правових підстав вважати майно спільною сумісною власністю;
-з відповіді Генеральної прокуратури України на звернення ОСОБА_2 від 21.05.2008 року за 11/1-902вих08 вбачається, що проведеної прокуратурою Львівської області перевіркою було встановлено, що ОСОБА_8 чинила на посадових осіб банківської установи ВАТ «Ерсте-Банк» тиск з метою оформлення кредиту із забезпеченням у вигляді спірного об`єкта нерухомості (том 1, а.с. 54);
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_8 завжди вважала нерухомість на АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який у період з серпня 2008 року по липень 2021 року приносив подружжю відповідачів дохід шляхом здачі його в оренду.
За наведених вище обставин норма статті 58 Сімейного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки згадана норма стосується майна, що є об`єктом особистої приватної власності одного з подружжя, і не регулює правовідносини, пов`язані з майном набутим у шлюбі.
Відтак, незважаючи на те, що право власності на спірний об`єкт нерухомості було зареєстроване лише на одного з подружжя – ОСОБА_4 , з урахуванням положень статей 60, 68 СК України цей об`єкт був спільною сумісною власністю подружжя відповідачів та використовувався в інтересах їх сім`ї.
Таким чином, як відповідач ОСОБА_4 , так і відповідачка ОСОБА_8 , були співвласниками доходу, отриманого від передачі цього приміщення в оренду у зазначений період.
Наведені вище фактори свідчать про те, що дії ОСОБА_4 , зокрема - використання підробленого договору для реєстрації права власності, були спрямовані на досягнення результату в інтересах обох членів подружжя, а ОСОБА_8 приймала (усвідомлювала) ці дії як спільно здійснювані та матеріально вигідні для сім`ї.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для солідарного стягнення збитків (упущеної вигоди) є помилковим, оскільки такий не відповідає обставинам справи та ґрунтується на помилковому застосуванні норм матеріального права.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги представниці відповідача ОСОБА_4 про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача ОСОБА_4 і заподіяною шкодою (упущеною вигодою): як такі, щомають на меті покласти відповідальність за наслідки кримінально-караних дій згаданого відповідача на державу, правоохоронні органи та самих позивачів, оскільки:
-саме ОСОБА_4 15.06.2004 року подав до Франківського районного суду м. Львова суду завідомо підроблений договір купівлі-продажу від 04.11.1999 року, що підтверджено вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14.05.2018 року у справі №462/3141/15к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року та постановою Верховного Суду від 23.06.2021 року;
-наслідком подання до суду згаданого вище підробленого договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року стало те, що 24.12.2007 року Апеляційний суд Львівської області ухвалив рішення, яким визнав договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 року, укладений між ОСОБА_14 , що діяла від імені ОТВП у формі ТОВ «ЯРМАРХ», та ОСОБА_4 , про продаж ОСОБА_4 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 , дійсним та визнав за ОСОБА_4 право власності на приміщення згаданого майнового комплексу. Одночасно згаданим судовим рішенням було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25.04.2005 року між ОТВП у формі ТОВ «ЯРМАРХ», з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОТВП у формі ТОВ «ЯРМАРХ», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні приміщенням магазину – АДРЕСА_1 ;
-21.08.2008 року саме ОСОБА_4 на підставі вищенаведеного рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року зареєстрував право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазин) на АДРЕСА_1 за собою, чим фактично позбавив позивачів (як законних власників) усіх правомочностей на ці приміщення.
Отже, прямий (безпосередній) причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача ОСОБА_4 та заподіяними збитками існує і був об`єктивно встановлений під час розгляду справи судом першої інстанції. При цьому не можуть прийматися доводи представника відповідача з посиланням на бездіяльність поліції, строки досудового розслідування чи поведінку позивачів: як такі, що не спростовують ключового факту, а саме - того, що саме свідомі та ініціативні дії відповідача ОСОБА_4 , які мали характер умисного обману, стали безпосередньою причиною виникнення спірних правовідносин і завданих збитків (упущеної вигоди).

Щодо доводів апелянта про те, що висновок оціночно-будівельної експертизи від 15.02.2023 року № 003/23, який було покладено в основу рішення суду першої інстанції, є неналежним та недопустимим доказом, з огляду на нібито припущення, покладені в його основу, та відсутність належної кваліфікації у фахівця, яка його склала, у зв`язку з чим розмір упущеної вигоди «є істотно завищеним».
Колегія суддів, проаналізувавши зміст висновку оціночно-будівельної експертизи від 15.02.2023 року № 003/23 (том 3, а.с. 133-302) в сукупності із іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку про те, що:
-Висновок оціночно-будівельної експертизи від 15.02.2023 року № 003/23 відповідає вимогам законодавства України, зокрема, ЦПК України (ст. 106): у ньому зазначено, що він підготовлений для подання до суду, в ньому зазначено, що експерт Грінько О.І. обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Також він містить реєстраційний номер, підпис експерта, відомості про експерта, обґрунтування методики розрахунку;
-дослідження судового експерта Грінько О.І. базується на ринкових ставках оренди аналогічної комерційної нерухомості у м. Львів, з урахуванням місця розташування, площі та цільового призначення;
-Висновок оціночно-будівельної експертизи від 15.02.2023 року № 003/23, підготовлений судовим експортом Грінько О.І., був досліджений судом у судовому засіданні, зокрема шляхом заслуховування усних пояснень судового експерта щодо висновку. Так, судовий експерт Грінько О.І. надала вичерпні пояснення (роз`яснено порядок, джерела, методики та дані, що використовувались в ході проведення експертного дослідження з метою встановлення розміру завданого матеріального збитку), обґрунтувала свої висновки та відповіла на всі запитання, поставлені як судом, так і сторонами. Така її участь підтвердила обґрунтованість, повноту та логічну послідовність експертного висновку, що відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України;
-доводи сторони відповідачів щодо нібито відсутності в судового експерта Грінько О.І. належної кваліфікації є безпідставними, голослівними та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Суд апеляційної інстанції повторно зауважує, що судовий експерт Грінько О.І., будучи допитаною в судовому засіданні, надала вичерпні пояснення щодо методики проведеного дослідження, обґрунтувала свої висновки та відповіла на всі запитання, поставлені як судом, так і сторонами. Жодних сумнівів щодо її професійної компетентності в ході судового розгляду не виникало. Відповідач не надав жодного документа, який би свідчив про відсутність у експерта відповідної освіти, стажу, кваліфікаційного сертифіката чи інших обставин, що могли б викликати сумніви у її фаховості.
Таким чином, висновок № 003/23 оціночно-будівельної експертизи від 15.02.2023 року є належним і допустимим доказом, який підлягав урахуванню судом під час ухвалення оскаржуваного рішення. 
За змістом пункту 2 частини 2 статті22 ЦК України, упущена вигода – це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Тобто, ключовим є не сам факт збагачення незаконного володільця, а втрачена економічна можливість правомірного володільця. У цьому контексті законний власник має право на компенсацію тих прибутків, які він обґрунтовано очікував отримати внаслідок нормального, добросовісного користування своїм майном, зокрема шляхом здачі його в оренду.
Отже, обчислення упущеної вигоди повинно ґрунтуватися на тій сумі доходу, яку міг би отримати законний власник у разі належного користування своїм майном, а не на тому, скільки фактично отримав відповідач, користуючись ним без правових підстав.
Загальна сума збитків (упущеної вигоди) визначена на основі висновку оціночно-будівельної експертизи, яка враховує тривалість періоду (13 років) та середню ринкову ставку за 1 кв.м. Так, станом на квітень 2008 року позивачі отримували орендну плату від орендаря ФОП ОСОБА_10 у розмірі 48 595,00 грн. (9 622,77 доларів США за курсом НБУ станом на 25 квітня 2005 року), що відповідає даті укладення договору оренди нежитлових приміщень між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 та ФОП ОСОБА_10 .
Відповідачі не надали жодного належного чи допустимого доказу, який би спростовував висновки оціночно-будівельної експертизи, покладені в основу рішення суду першої інстанції. Зокрема, не було подано ані альтернативного експертного дослідження, ані незалежної оцінки, яка б свідчила про помилки чи необґрунтованість розрахунків. Під час допиту експерта в судовому засіданні підтверджено, що висновок було складено відповідно до чинних методик та на основі достовірних вихідних даних. Розрахунок упущеної вигоди проведено з урахуванням реальної ринкової ситуації в м. Львові, сформованої протягом значного періоду – з 2008 по 2021 роки. Такий підхід забезпечує об`єктивність і точність оцінки, а сам експертний висновок вірно (об`єктивно) відображає розмір збитків (упущеної вигоди) яких зазнали позивачі внаслідок незаконного позбавлення їх можливості користуватися нерухомим майном.
Наведені обставини в їх сукупності дають підстави для висновку про те, що розмір упущеної вигоди є обґрунтованим, оскільки він сформований на основі висновку оціночно-будівельної експертизи, яка враховує тривалість періоду (13 років), середню ринкову ставку за 1 кв.м. оренди нежитлового приміщення у м Львові та фактичну орендну плату, яку позивачі отримували на момент укладення договору оренди, а також зміну валютного курсу за відповідний період.

21 серпня 2008 року ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року зареєстрував право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазин), що за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з витягу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №19970115 від 21.08.2008 року (том 1, а.с. 35).
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Отже, первинна реєстрація права власності за ОСОБА_4 , проведена 21 серпня 2008 року на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року та підтверджена витягом з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №?19970115 від 21.08.2008, є дійсною. Водночас, реєстрація 15.03.2017 року за відповідачем об`єкту нерухомого майна будівлі магазину площею 1041,9 кв. у м. Львів, вул. Г. Хоткевича, 8 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майноне заперечує існування цього права, оскільки первинна реєстрація зберігає свою юридичну силу та не втрачає чинності. 
Відтак, твердження про те, що ОСОБА_4 не користувався об`єктом нерухомого майна та не отримував з нього дохід у попередні роки з огляду на відсутність зареєстрованого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не може прийматися до уваги, оскільки таке спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема - витягом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №?19970115 від 21.08.2008 року, що підтверджує факт набуття та реєстрації права власності ще у 2008 році.

Суд також критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_4 , зокрема - твердження про те, що він не знав і не міг знати про накладення арешту на майно, яке було зареєстроване на його ім`я, оскільки ухвала Сихівського районного суду від 28.07.2021 про забезпечення позову була постановлена без виклику сторін. 
Обставина, що до ОСОБА_4 готується позов про відшкодування збитків (упущеної вигоди), була повідомленою згаданому відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується показами останнього, наданими в якості свідка в судовому засіданні. Суд першої інстанції правильно врахував ці свідчення як доказ усвідомленості відповідача щодо наявності матеріальної шкоди і наміру позивачів вжити заходів для її стягнення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2022 року по справі №910/16579/20 зазначила, що «у ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) "використовувала / використовували право на зло"; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 182/2214/16-ц вказав, що «вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) майно відчужено під час дії заборони відчуження на підстави ухвали суду про забезпечення позову про стягнення боргу. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення відповідальності перед кредитором, при цьому спростовує доводи касаційних скарг відповідачів про те, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, вони діяли добросовісно та мали на меті настання реальних наслідків вчинення цього правочину. Суд також звертає увагу на те, що оспорюваний позивачем договір дарування укладено між відповідачами під час дії заборони відчуження на підставі ухвали суду про забезпечення позову. Доводи касаційної скарги про те, що на момент укладання оспорюваного договору дарування не було заборони відчуження спірного майна, не свідчать про добросовісність дій відповідача».
Вивчивши обставини справи, врахувавши релевантну практику Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо фраудаторності спірних договорів дарування від 26.07.2021 № 1116, від 28.07.2021 № 1122, № 1123 та № 1124, оскільки: 
-такі були укладеними у період часу з 26 по 28 липня 2021 року, тобто - після скасування постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року про визнання за ОСОБА_4 права власності на будівлю магазину площею 1041,9 кв. у АДРЕСА_1 ;
-майно відчужено на підставі договорів дарування, які є безвідплатними, а самі правочини не мали очевидної економічної мети;
-обставини їхнього укладення свідчать про те що ОСОБА_4 , укладаючи спірні договори, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на майно за рахунок котрого могло бути поновлено права позивачів.
За наведених вище обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування підлягають до задоволення, оскільки оспорювані договори дарування були укладеними в умовах (обставинах), які свідчать про недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_4 , зокрема - одразу після скасування судового рішення про визнання його права власності, у період дії ухвали про забезпечення позову, і напередодні подання відповідного позову. Крім того, ці договори носили безвідплатний характер, не мали очевидної економічної мети, а їх реальними наслідками було фактичне унеможливлення виконання майнових зобов`язань перед Позивачами. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , представника ОСОБА_4 ,залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди) в розмірі 7 268 450 (сім мільйонів двісті шістдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят) гривень 00 коп. скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким згадану позовну вимогу задовольнити у повному обсязі, у зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року викласти у наступній редакції:

«Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та  ОСОБА_8  на користь ОСОБА_1 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450 (сім мільйонів двісті шістдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят) гривень 00 коп.».

В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі по 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) гривень 00 коп. з кожного. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський ОМ.

Шеремета Н.О.