ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/26966/24	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/366/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Хоміцька С.О. 
представника позивача - адвоката Авдєєнка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/26966/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТОП1» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 23 жовтня 2025 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТОП1» про визнання кредитного договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Авдєєнко В.В. в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТОП 1» (надалі - ТОВ «ФК «ТОП 1»), про визнання кредитного договору недійсним.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в період з 21.10.2024 по 01.11.2024 він перебував за межами України, в Молдові та Єгипті, що підтверджується відмітками в його паспорті для виїзду за кордон. У вказаний період невідома позивачу особа одержала в авторизованому центрі ПрАТ «Київствар» SIM-карту з номером телефону, яким користувався позивач, як фінансовим номером в ПАТ КБ «Приватбанк», і провела за допомогою зазначеного номеру авторизацію від імені позивача в додатку «ДІЯ», здійснивши таким чином порушення правил експлуатації електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку або порядку чи правил захисту інформації, яка в них обробляється. В подальшому, невідома позивачу особа, від його імені 31.10.2024 уклала кредитний договір з ТОВ «ФК «ТОП 1», отримала від імені позивача кошти за таким договором, що підтверджується повідомленнями в додатку «ДІЯ». Між сторонами у справі було укладено кредитний договір 31.10.2024 за допомогою електронного цифрового підпису позивача, який було незаконно здобуто невідомою позивачу особою шляхом порушення правил експлуатації електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку або порядку чи правил захисту інформації, яка в них оброблюється. Вказані обставини свідчать про відсутність волевиявлення позивача на укладення з відповідачем оспорюваного кредитного договору від 31.10.2024. Таким чином, спірний договір було укладено відповідачем з порушенням вимог ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», що зумовлює необхідність визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України.
Виходячи з наведеного, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 31.10.2024, укладений між сторонами по справі, та судові витрати по справі покласти на відповідача.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.10.2025 позов задоволено.
Визнано недійсним договір позики «ТОП Вибір» №2435210577-246727, укладений в електронній формі 31.10.2024 о 08:11:32 год. між ТОВ «ФК «ТОП1» та ОСОБА_2 .
Стягнуто із ТОВ «ФК «ТОП 1» у користь держави судовий збір у розмірі 1211.20 грн. 
В апеляційній скарзі представник відповідача просить вказане вище рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що воно є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання ТОВ «ФК «ТОП 1» про заміну неналежного відповідача на належного, яке було подано до суду 10.02.2025 та міститься в матеріалах справи.
Звертає увагу на те, що 03.02.2025 ТОВ «ФК ТОП 1» відступило право вимоги за оспорюваним договором на підставі укладеного договору факторингу № 2025-02- 2ФБ від 03.02.2025 до ТОВ «ФК «Фінбуст».
Вказує, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
Що стосується суті позовних вимог, то апелянт вважає, що надані Позивачем копії сторінок паспорту з відмітками пересічення кордону не є доказом неможливості укладення договору позики за кордоном, оскільки Позивач мав змогу це здійснити дистанційно, маючи доступ до інтернету з будь-якої точки світу.
Також вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що Позивач втратив чи перевипустив SIM-карту. Крім того, відсутні будь-які пояснення чи докази Позивача щодо можливого зламу застосунку «Мій Київстар» або витоку відповідних даних.
Зазначає, що відповідачем було видано кредит саме Позивачу, оскільки усі ідентифікаційні дані, зазначені Позивачем в ITC Товариства та у Кредитному договорі, повністю збігаються зі звітом з Українського бюро кредитних історій. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що Позивач повідомляв правоохоронні органи про зникнення у нього документів, які містять вищезазначені дані, а без наявності цих даних Кредитний договір не міг би бути укладеним.
Вважає, що звернення Позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, не є належним доказом у справі щодо недійсності договору, оскільки для отримання грошових коштів через систему онлайн-кредитування недостатньо зазначити лише номер мобільного телефону та контактні дані позичальника, а потрібно вчинити певну сукупність дій із зазначенням персональних даних позичальника, які були відомі лише йому.
Вказує, що жодного обґрунтування щодо підстав, з яких суд визнав договір позики недійсним, рішення суду першої інстанції не містить, а побудовано лише на факті перебування Позивача за кордоном та загальних припущеннях.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Авдєєнко В.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Вважає, що сукупність наявних у справі доказів підтверджує відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного кредитного договору.
Вказує, що у момент його укладення позивач перебував за межами України, тоді як перевипуск і активація додаткової SIM-картки, використаної для ідентифікації та укладення договору, відбулися на території України.
Зазначає, що відповідач помилково зводить позицію суду першої інстанції лише до факту перебування позивача за кордоном, ігноруючи листи ПрАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», які свідчать, що ідентифікація та укладення договору здійснювались з використанням нової SIM-картки, якої позивач не міг мати, а доводи апелянта про можливість дистанційного укладення договору, обов`язок блокування SIM-картки, звернення до правоохоронних органів чи відмову від договору за ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» не спростовують встановленої судом відсутності волі позивача та не є підставами для скасування законного й обґрунтованого рішення.
В судовому засіданні представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Інші сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи чи її слухання у їх відсутності до суду апеляційної інстанції не надходили.
У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності інших сторін по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Судом встановлено наступні обставини.
Згідно договору позики «ТОП Вибір» №2435210577-246727 від 31.10.2024, ніби то укладеного між ТОВ «ФК «ТОП 1» та позивачем ОСОБА_2 , позикодавець (ТОВ «ФК «ТОП 1») надає позичальнику ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в позику в сумі 7000 грн на умовах строковості, зворотності, платності шляхом перерахування на рахунок позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позикою, визначені цим Договором (п.2.1 Договору).
Строк кредитування (строк Позики) за цим Договором складає 15 календарних днів, позика має бути повернута у термін до 14.11.2024 включно. У разі невнесення (або недонесення) суми грошового зобов`язання до зазначеної дати невнесена (недовнесена) сума грошового зобов`язання вважається простроченою заборгованістю, та до Позичальника застосовується відповідальність за порушення умов цього Договору, визначена розділом 5 Договору (п.2.2 Договору).
Договір укладено дистанційно шляхом добровільного заповнення та підписання позичальником, в Особистому кабінеті Позичальника, розташованому на сайті, через визначену Позикодавцем форму цього договору, що одночасно є акцептом електронного правочину (п.1.1 Договору).
Договір підписано зі сторони позичальника електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором, який автоматично згенеровано в Інформаційно-комунікаційній системі позикодавця у вигляді алфавітно-цифрової послідовності (коду) та надіслано позичальнику шляхом смс-повідомлення на номер телефону, зазначений Позичальником при реєстрації особистого кабінету. Позичальник підтверджує, що усвідомлює наслідки підписання цього Договору аналогом власноручного підпису - електронним підписом одноразовим ідентифікатором і погоджується з такою формою укладення Договору та з його наслідками. Договір підписано зі сторони Позикодавця кваліфікованим електронним підписом директора Позикодавця із кваліфікованою електронною позначкою часу, який створено та використано відповідно до вимог Закону України «Про електронні довірчі послуги» (п.1.2 Договору).
Згідно відміток у закордонному паспорті ОСОБА_2 останній в період часу із 20.10.2024 по 01.11.2024 перебував за межами України, зокрема у Республіці Молдова.
Згідно інформації, викладеної у листі АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0./7-250417/77051-БТ від 27.04.2025, банк повідомив суд про здійснені авторизації в BankID від імені позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 в період з 21.10.2024 по 01.11.2024 включно із зазначенням часу авторизації, IP-адрес, з яких здійснювалась авторизація, а також обсягу інформації, яка була передана в BankID та переліку осіб, яким така інформація була передана. Зокрема банк повідомив, що ІР адреси не зберігає, абонент ідентифікатор - ПриватБанк, Лог передачі даних 31.10.2024 04:30:18 ТОВ ФК «Є ГРОШІ» та Лог передачі даних 31.10.2024 о 05.02.23 годині на користь ТОВ «Фінансова компанія ТОП1».
Як вбачається із інформації, викладеної у листі ПрАТ «Київстар» №3969/з/КТ від 17.03.2025 щодо телефонного номеру НОМЕР_3 : електронні комунікаційні послуги по телефонному номеру НОМЕР_3 в період часу з 21.10.2024 по 03.11.2024 надавались на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар» знеособлено (анонімно), без укладення письмового договору або реєстрації, відповідно до «порядку ідентифікації кінцевих користувачів послуг», затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку від 07.12.2022 №235 та за жодною особою номер зареєстрований не був. В період часу з 03.11.2024 по 10.11.2024 електронні комунікаційні послуги по телефонному номеру НОМЕР_3 надавались на умовах контрактної форми обслуговування ПрАТ «Київстар» (за письмовим договором) гр. ОСОБА_2 . Також, ПрАТ «Київстар» надало інформацію про реєстрацію телефонного номеру НОМЕР_3 базовим станціям (в мережі) ПрАТ «Київстар» в період часу з 21.10.2024 по 31.10.2024, а також надало інформацію про ІР адреси, які виділялись телефонному номеру НОМЕР_3 під час користування послугою доступу до мережі Інтернет в період часу з 21.10.2024 по 31.10.2024. Щодо перевипуску (заміні) SIM-карти в період часу з 20.10.2024 по 10.11.2024 ПрАТ «Київстар» повідомило, що згідно з даними, наданими відповідальним структурним підрозділом Компанії, 31.10.2024 о 00 год. 09 хв. здійснено самостійну заміну SIM-карти з телефонним номером НОМЕР_3 на іншу SIM-карту з тим самим телефонним номером, без залучення фахівців ПрАТ «Київстар» або фахівців спеціалізованих партнерських магазинів «Київстар». Також, 02.11.2024 об 11 год. 37 хв. у дилерському магазині з назвою «Київстар», який належить іншій юридичній особі, за адресою: м.Тернопіль, вул.Руська, 23, здійснено заміну SIM-карти з номером НОМЕР_3 на нову SIM-карту з таким самим номером. Під час заміни SIM-карти не зареєстрованого на паспортні дані абонентського номеру не передбачено пред`явлення особою-заявником документу, що посвідчує особу, а ідентифікація користувача номеру відбувається за унікальною інформацією, яку особа заявник надає на прохання фахівців магазину по абонентському номеру. Щодо блокування SIM-карти в період часу з 20.10.2024 по 10.11.2024 ПрАТ «Київстар» повідомило, що згідно з даними, наданими відповідальним структурним підрозділом ПрАТ «Київстар», блокування телефонного номеру НОМЕР_3 в період часу з 20.10.2024 по 10.11.2024 (включно) не зафіксовано.
Згідно інформації щодо реєстрації телефонного номеру НОМЕР_3 базовими станціями ПрАТ «Київстар» в період часу з 20.10.2024 по 10.11.2024, наданої ПрАТ «Київстар», вбачається, що телефонний номер НОМЕР_3 в період часу 20.10.2024 з 10:09:04 год. до 20.10.2024 12:09:30 год. перебував в зоні розташування базової станції «Авторемсервіс», с.Мамалига Чернівецької області, де знаходиться міжнародний пункт пропуску «Мамалига - Крива», який з`єднує Україну з Молдовою. В період часу із 31.10.2024 04:27:02 до 31.10.2024 04:36:56 телефонний номер НОМЕР_3 перебував в зоні розташування базової станції вул.Посмітного, 2 Приморського району м.Одеса.
Згідно інформації про ІР адреси, які виділялись телефонному номеру НОМЕР_3 під час користування послугою доступу до мережі Інтернет в період часу з 20.10.2024 по 10.11.2024 включно вбачається, що телефонному номеру НОМЕР_3 в період часу з 31.10.2024 01:15:23 по 10.11.2024 надавався доступ до мережі Інтернет на території України. В період часу із 20.10.2024 15:51:30 до 21.10.2024 10:51:57 телефонному номеру НОМЕР_3 надавався доступ до мережі Інтернет в роумінгу, тобто за межами території України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому суд зазначив, що під час укладення спірного договору, що мало місце 31.10.2024 по АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_2 перебував за межами території України, а тому не міг укладати оспорюваний договір позики «ТОП Вибір» №2435210577-246727 від 31.10.2024 та не міг виявляти (спрямовувати) свою волю на його укладення.
Колегія суддів з даним висновком суду погоджується.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних»:
- персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; 
- суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; 
- згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема:
- згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 
- дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 
- укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
У відповідності до положень статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Частинами 1, 3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої, зокрема, частиною 1 ст.203 ЦК України, є, відповідно до ч.1 ст.215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину.
Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У постанові від 16.11.2018 у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Як вбачається з матеріалів справи та належним чином встановлено судом першої інстанції, на момент укладення спірного кредитного договору 31.10.2024 о 08:11:32 позивач фактично перебував за межами України, що підтверджується відмітками у паспорті для виїзду за кордон.
Водночас, відповідно до інформації ПрАТ «Київстар», у цей самий період телефонному номеру, який використовувався як фінансовий номер позивача, надавався доступ до мережі Інтернет з IP-адрес, що географічно відносяться до території України, зокрема з прив`язкою до базових станцій у м.Одеса.
Крім того, зафіксовано, що з 31.10.2024 з 01:15:23 доступ до мережі Інтернет здійснювався з території України, тоді як у попередній період той самий номер використовувався в режимі роумінгу за межами України. Така зміна географії використання IP-адрес та мережевої активності співпадає у часі із самостійною заміною SIM-картки 31.10.2024 о 00:09 та подальшою ідентифікацією невідомими особами від імені позивача.
За наведених обставин об`єктивні телекомунікаційні та мережеві дані (IP-адреси, базові станції, час з`єднань) спростовують доводи скаржника про можливість укладення договору самим позивачем дистанційно та підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення спірного правочину.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів відсутності свого волевиявлення на укладення кредитного договору та що перебування за кордоном не виключає можливості дистанційного укладення договору, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції виходив не лише з факту перебування позивача за межами України, а з сукупності доказів, зокрема даних ПрАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», які підтверджують, що ідентифікація через BankID, використання фінансового номера та доступ до мережі Інтернет у момент укладення договору здійснювалися з території України, тоді як позивач в цей час фактично перебував за її межами, що виключає можливість його особистої участі в укладенні договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував відповіді ПрАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», є безпідставними, оскільки саме ці докази були покладені судом першої інстанції в основу рішення. З наведених листів убачається, що 31.10.2024 року зафіксовано самостійну заміну SIM-картки, подальшу реєстрацію номера в мережі та доступ до Інтернету з IP-адрес, що відносяться до території України, зокрема м.Одеси, у той час як позивач перебував за кордоном. Отже, зазначені відповіді не спростовують, а підтверджують висновки суду першої інстанції.
Це ж стосується і доводів апеляційної скарги про те, що перевипуск SIM-картки можливий лише за наявності конфіденційних даних, а отже міг бути здійснений самим позивачем або за його згодою, оскільки з матеріалів справи встановлено, що перевипуск та активація SIM-картки відбувалися на території України, тоді як позивач у цей час перебував за кордоном. За таких обставин твердження скаржника про участь позивача у перевипуску SIM-картки є голослівним і ґрунтується виключно на припущеннях.
Що стосується тверджень в апеляційній скарзі про відсутність доказів шахрайства, звернень до правоохоронних органів та відсутність вироку суду, то вони є юридично неспроможними, оскільки вирішення спору про недійсність цивільного правочину не поставлено законом у залежність від наявності кримінального провадження чи процесуальних рішень у ньому.
При цьому, колегія суддів також враховує відповідь ГУНП в Тернопільській області про те, що за зверненням ОСОБА_2 сектором дізнання було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120242160040001003 від 12.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України. Матеріали кримінального провадження в порядку ст.216 КПК України було передано за підсудністю до слідчого відділу Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, де проводиться досудове розслідування.
Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі відсутні докази того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитним договором.
Щодо посилань апелянта на незалучення судом належного відповідача колегія суддів зазначає наступне.
Згідно додатку №1 до договору факторингу №2025-02-2ФБ від 03.02.2025 (Акт прийому-передачі прав вимоги згідно договору факторингу), який було надано відповідачем суду першої інстанції до відповідного клопотання, у ньому вказано, що передається право вимоги по зобов`язаннях ОСОБА_2 за кредитним договором №2435210577-246727, який укладено 03.02.2025. Проте, спірний правочин, який просить визнати недійсним ОСОБА_2 , як встановлено судом, було укладено 31.10.2024, що не відповідає даним, зазначеним у Акті прийому передачі-прав вимоги згідно договору факторингу. Відтак, суд під час розгляду справи вірно вважав, що право вимоги за спірним правочином до ТОВ «ФК «Фінбус» не перейшло. Будь-яких змін до вказаного Акту прийому-передачі Відповідачем суду подано не було, жодних обґрунтувань з цього приводу апелянт не зазначає та будь-яких доказів на спростування вказаних обставин не надав.
Більше того, суд витребовував у ТОВ «ФК «Фінбус» інформацію щодо вказаного договору факторингу, однак лист повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви про залучення до розгляду справи правонаступника відповідача. 
Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.05.2025 - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТОП1» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий          Костів О.З.
Судді:    Гірський Б.О.
Хома М.В.

і