ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 квітня 2026 року 
м. Київ

справа №361/6730/23
провадження № 61-9223св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області,     ОСОБА_2 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Терещенко Олена Миколаївна, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2025 року у складі судді Василишина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_2 , в якому просив:

визнати недійсним рішення № 76 V сесії V скликання Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 20 грудня 2006 року про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1340 га, цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 028911, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1340 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 13 грудня 2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322120001013022, кадастровий номер земельної ділянки: 3221281201:01:092:0094;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1340 га, кадастровий номер: 3221281201:01:092:0094, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що йому та відповідачці     ОСОБА_2  на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 . Вони володіють по 2/3 та 1/3 часток цього житлового будинку відповідно.

Згідно з нотаріально посвідченим договором конкретного користування будинком від 20 червня 1995 року, попереднім співвласникам, які володіли належною йому зараз частиною будинку, перейшли у конкретне користування приміщення: 1-6 коридор корисною, площею 7,2 кв.м, 1-7 житлова кімната, площею 10,9 кв.м, 1-1 коридор корисною, площею 4,3 кв.м, 1-8 котельня корисною, площею 8,0 кв.м, кімната 1-5 жилою площею, 28,7 кв.м. 

Разом із тим, у конкретне користування ОСОБА_2 перейшли: 1-4 кімната жилою, площею 14,4 кв.м, 1-3 кухня корисною, площею 10,8 кв.м, 1-2 комора корисною, площею 6,8 кв.м. Надвірні будівлі: сарай, гараж, вбиральня, погріб, колодязь, огорожа перейшли у користування сторін порівну. 

Відповідно до витягу з погосподарської книги по Великодимерській сільській раді Броварського району Київської області, станом на 21 квітня 2000 року біля домоволодіння по АДРЕСА_1 обліковувалася земельна ділянка, площею 0,2000 га.

З лютого 2000 року село Велика Димерка стало селищем Велика Димерка.

Виходячи з вищенаведеного, позивач зазначав, що має право на виділення йому у порядку приватизації 2/3 часток земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки будинок є об`єктом спільної часткової власності.

Разом з тим, рішенням № 76 V сесії V скликання Великодимерської селищної ради Київської області від 20 грудня 2006 року про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок було безкоштовно передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1340 га, цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та споруд що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 

При прийнятті вказаного рішення органом місцевого самоврядування не було враховано, що наявні інші співвласники вищевказаного жилого будинку, які також мають право на приватизацію відповідної частки спірної земельної ділянки. 

Отже, на думку позивача, рішення № 76 V сесії V скликання Великодимерської селищної ради Київської області від 20 грудня 2006 року про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок, яким безкоштовно передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1340 га, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель, та споруд що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню.

На підставі вищезазначеного рішення на ім`я відповідачки ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯК № 028911 на земельну ділянку, площею 0,1340 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3221281201:01:092:0094.

Вважає, що вказаний акт підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку - скасуванню.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
РішеннямБроварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року, позов задоволено.
Визнано недійсним рішення № 76 5 сесії 5 скликання Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 20 грудня 2006 року в частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1340 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 028911, виданий громадянину України ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1340 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого 13 грудня 2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322120001013022, кадастровий номер земельної ділянки: 3221281201:01:092:0094.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1340 га, кадастровий номер: 3221281201:01:092:0094, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою:      АДРЕСА_1  не тільки   ОСОБА_2 , а тому спірна земельна ділянка не могла бути передана у власність лише їй. При цьому вказали, що, з урахуванням норм земельного законодавства, співвласники будинку повинні здійснювати приватизацію земельної ділянки спільно, відповідно до своїх часток у житловому будинку, господарських будівлях і спорудах, із зазначенням часток у правовстановлюючих документах на землю в межах площі земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням.
Суди відхилили доводи сторони відповідача про пропуск строку позовної давності, зазначивши, що указаний строк не є пропущеним.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 липня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат
Терещенко О. М., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Доводи інших учасників справи

29 серпня 2025 року  ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Ліщук О. В. звернувся до суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

20 серпня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що згідно з витягом з державного реєстру речових прав № 328623513 від 10 квітня 2023 року ОСОБА_3 є власником 2/3 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 94,4 кв.м, житловою площею 68,1 кв.м, опис: житловий будинок позначений на плані літерою «A-1», прибудова-а, з відповідними надвірними будівлями та спорудами: сарай «Б», гараж «В», вбиральня «Г», погріб «Д», погріб «И», навіс «3», навіс «I», колодязь «К1», огорожа- № 1-4 у АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії витягу інформації з державного реєстру речових прав № 339411967 від 17 липня 2023 року, ОСОБА_2 є власником 1/3 часток житлового будинку, загальною площею 94,4 кв.м, житловою площею 68,1 кв.м, опис: житловий будинок позначений на плані літерою «A-1», прибудова-а, з відповідними надвірними будівлями та спорудами: сарай «Б», гараж «В», вбиральня «Г», погріб «Д», погріб «И», навіс «3», навіс «I», колодязь «К1», огорожа - № 1-4 у АДРЕСА_1 . 
20 червня 1995 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (власники часток у будинку, які на цей час належать позивачу) та ОСОБА_2 укладено договір конкретного користування будинком, посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Попович Л. С., згідно якого ОСОБА_4 перейшло у конкретне користування: 1-6 коридор, корисною площею 7,2 кв.м, 1-7 житлова кімната, площею 10,9 кв.м, 1-1 коридор, корисною площею 4,3 кв.м, 1-8 котельня, корисною площею 8,0 кв.м; в конкретне користування ОСОБА_2 перейшли: 1-4 кімната, жилою площею 14,4 кв.м, 1-3 кухня, корисною площею 10,8 кв.м, 1-2 комора, корисною площею 6,8 кв.м; в конкретне користування ОСОБА_5 перейшли: кімната 1-5, жилою площею 28,7 кв.м. Надвірні будівлі: сарай, гараж, вбиральня, погріб, колодязь, огорожа перейшла у користування сторін порівну.
Згідно з копією витягу з погосподарської книги по Великодимерській сільській раді Броварського району Київської області, станом на 21 квітня 2000 року біля домоволодіння по АДРЕСА_1 обліковувалася земельна ділянка, площею 0,2000 га.
Докази укладення договору або угоди про порядок користування вказаною земельною ділянкою між співласниками домоволодіння по АДРЕСА_1  в матеріалах справи відсутні.
Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 028911, ОСОБА_2 на підставі рішення Великодимерської селищної ради № 76 5 сесії 5 скликання від 20 грудня 2006 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1340 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 13 грудня 2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322120001013022, кадастровий номер земельної ділянки 3221281201:01:092:0094.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).
Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. 
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані
з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду
від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною другої статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно по закону.

Частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і  обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У 
заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. 

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідно до статті 377 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 120 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває у власність особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком, спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19)).

Установивши, що станом на час прийняття рішення № 76 V сесії V скликання Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 20 грудня 2006 року про безкоштовну передачу у приватну власність спірної земельної ділянки співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1  не тільки    ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, щоземельна ділянка не могла бути передана у власність лише цій особі.

Водночас слід приймати до уваги, що інші співвласники від приватизації спірної земельної ділянки на користь відповідачки   ОСОБА_2 не відмовлялися.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за вказаних обставин співвласники будинку повинні здійснювати приватизацію земельної ділянки спільно, відповідно до своїх часток у житловому будинку, господарських будівлях і спорудах.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
При цьому колегія суддів Верховного Суду приймає до уваги, що касаційна скарга не містить доводів щодо пропуску позивачем строку позовної давності.
Суд касаційної інстанції під час розгляду справи є безумовно обмеженим доводами та вимогами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Вихід за межі таких доводів та вимог є можливим лише у виняткових, прямо передбачених процесуальним законодавством випадках.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 та від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Терещенко Олена Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов