ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 758/17917/25 Головуючий в І інстанції: Гончаренко О.В.
Номер провадження: 22-ц/819/774/26     Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 квітня 2026 року        м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,
суддів: Воронцової Л.П., 
Склярської І.В.,
секретар Середюк О.О., 

учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ;
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Військова частина НОМЕР_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2026 року, постановлену у складі судді Гончаренка О.В. в селищі Нововоронцовка, дата складення повного тексту ухвали - не зазначено, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад скарги, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

06 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вказаною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факту перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлення даного факту є необхідним для звільнення з військової служби за сімейними обставинами та подальшого усиновлення дітей. 

Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 11.11.2025 року справу за вказаною заявою було надіслано за підсудністю до Нововоронцовського районного суду Херсонської області.

Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2026 року у відкритті провадження у справі за вказаною заявою було відмовлено.

Відмовляючи на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався тим, що зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту перебування дітей на утриманні необхідне заявникові для звільнення з військової служби. Разом з цим, суд вважав, що саме по собі встановлення судом факту утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Адже, вказав суд, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. А ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Також суд виходив з того, що жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт, зазначив суд, може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Таким чином, вказав суд, вимоги заявника про встановлення факту перебування дітей на утриманні не є вимогою, яка підлягає розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293, 315 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу за вказаною заявою для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому послався на порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема вказав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що, удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець у ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в Інструкції про організацію виконання проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачив встановлення факту утримання дітей як підставу для звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. А тому є помилковим висновок суду про наявність у справі спору про право. При цьому послався на правовий висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 02.04.2025 року у справі № 127/3622/24.
Також зазначив, що судом не було враховано те, що стосовно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запис про батька у свідоцтвах про народження був здійснений відповідно до приписів ч.1 ст.135 СК України, тобто за вказівкою матері. При цьому він (заявник) є біологічним батьком ОСОБА_5 . Тобто, зазначив, правовий зв`язок між вказаними дітьми та будь-якими іншими особами відсутній, а тому відсутній спір про право між ним та будь-якими іншими особами, ін. фактично утримує вказаних дітей, які не мають офіційно зареєстрованого батька.
При цьому вказав, що він фактично повністю утримує сім`ю, оскільки його дохід є основним джерелом коштів, що дозволяє забезпечити родину всім необхідним для задоволення матеріальних та моральних потреб. Враховуючи його прагнення стати прийомним батьком дітей його дружини, йому необхідно звільнитися з військової служби, адже наразі він є діючим військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, на його думку, з`явилася нагальна потреба у встановленні факту утримання ним дітей у судовому порядку, що зумовило звернення до суду з відповідною заявою.
Також вказав, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. При цьому послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 13.04.2026 року о 08:40 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися й про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вказаною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факту перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

Заявник вказав, що метою встановлення вказаного факту є звільнення його з військової служби за сімейними обставинами та подальшого усиновлення дітей. 

Як зазначив сам заявник, стосовно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запис про батька у свідоцтвах про народження був здійснений відповідно до приписів ч.1 ст.135 СК України, тобто за вказівкою матері. При цьому він (заявник) є біологічним батьком ОСОБА_5 . 

Оскаржуваною Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2026 року у відкритті провадження у справі за вказаною заявою було відмовлено. 

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:
- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18, від 18.01.2024 року № 560/17953/21.

Отже, існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Якщо факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок.

Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18, від 18.12.2019 року у справі № 370/2898/16.

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до ч.2 ст.77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, з яких одна дитина є його рідною дитиною, а стосовно двох дітей запис про батька у свідоцтвах про народження був здійснений відповідно до приписів ч.1 ст.135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Метою встановлення факту заявник визначив можливість звільнення його від військової служби у разі перебування на його утриманні трьох і більше дітей відповідно до п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", згідно з яким військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 

Відповідно ж до п.3 ч.12 ст.26 вказаного Закону військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, під час дії воєнного стану перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України).

У ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У ст.141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1 ст.260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст.268 СК України).

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із ч.2 ст.15 СК України якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч.4 ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (ст.ст.164, 180 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 06.11.2024 року у справі № 468/1025/23.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що 
"66. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
67. Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
68. У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення".

У зазначеній іншій справі № 468/1025/23 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до вісімнадцяти років. Заява мотивована тим, що з 11 липня 2020 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, з якою він має двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4. ОСОБА_2 також є матір`ю неповнолітнього сина: ОСОБА_5, відомості про батька якого записані в порядку ч.1 ст.135 СК України, та який фактично живе у їхній родині. З 25 лютого 2022 року він був мобілізований до Збройних Сил України та по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1, а його дружина на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та не може самостійно утримувати та виховувати трьох дітей. Крім того, вже 14 липня 2023 строк відпустки закінчується та їй необхідно буде виходити на роботу, що також неможливо без допомоги чоловіка для організації догляду за дітьми. Посилаючись на викладене та те, що відповідно до підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" передбачено можливість звільнення військовослужбовців від військової служби у разі перебування на його утриманні трьох і більше дітей, ОСОБА_1 просив встановити факт того, що на його утриманні перебуває троє вказаних дітей віком до 18 років. 

Встановлення факту, який просить встановити заявник, може мати негативні наслідки для матері неповнолітніх дітей.

З огляду на зазначене вбачається, що у цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконують своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена ч.1 ст.15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право". 

Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у вказаній постанові від 06.11.2024 року у справі № 468/1025/23. схожий висновок зробив Верховний Суд і в постанові від 21.01.2026 року у справа № 739/1677/24.

У ч.6 ст.294 ЦПК України встановлено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи подібність правовідносин у справі, яка є предметом перегляду суду апеляційної інстанції, та вказаної справи № 468/1025/23, слід дійти висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції. 
Адже за встановлених обставин факт перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження за вказаною заявою ОСОБА_1 . 

Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22, постановах Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22, від 18.10.2024 року у справі № 613/1674/23.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали не впливають та підстав для її скасування не містять.
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом положень ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Інструкції про організацію виконання проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 02.04.2025 року у справі № 127/3622/24, а також неврахування відсутності правового зв`язку між вказаними дітьми та будь-якими іншими особами, що, на його думку, свідчить про відсутність спору про право між ним та будь-якими іншими особами.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже вказувалось, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. А тому, як правильно вказав суд першої інстанції, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також апеляційний суд враховує й те, що не є подібними правовідносини у цій справі та справі № 127/3622/24.

Висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не допустив, то відповідно до положень ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 13 квітня 2026 року. 

Головуючий    _ _ _ _ _ _ _ _ _ _     В.В. Майданік

Судді:     _ _ _ _ _ _ _ _ _ _   Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _    І.В. Склярська