КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4069/2026
Справа № 359/7499/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

01 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Подосіновим Андрієм Олександровичем , та апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Борця Є.О. в м. Бориспіль 22 травня 2025 року (повний текст рішення складено 02 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної йому майнової шкоди у вигляді оплати за надану юридичну допомогу в сумі 491400 грн. та моральної шкоди у сумі 1 500 000 грн., а всього 1 991 400 грн. 
Позов мотивував тим, що з листопада 2016 року до січня 2024 року ОСОБА_1 безпідставно та протиправно притягувався до кримінальної відповідальності за нібито вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України у кримінальному провадженні № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року, в якому проведено низку протиправних слідчих дій, прийнято незаконні процесуальні рішення, у тому числі слідчими суддями та судами по забезпеченню кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що вплинуло на права та свободи позивача, його життя, відносини з оточуючими та ділову репутацію.
Зокрема, 27 жовтня 2016 року до ЄРДР за № 42016101080000131 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України на підставі заяви Департаменту кіберполіції НП України про виявлення факту незаконного зберігання та розповсюдження зброї через всесвітню мережу Інтернет. 
01 листопада 2016 року слідчим суддею надано дозвіл на проведення обшуків, які було проведено та у дачному будинку позивача вилучено речі, схожі на зразки вогнепальної зброї та боєприпаси. 04 листопада 2016 року про вилучення у позивача речей, схожих на вогнепальну зброю та боєприпаси, до завершення обшуку о 13:44 оприлюднена інформація на сайті МВС України про розкриття Нацполіцією каналу реалізації зброї, боєприпасів та вибухонебезпечних предметів. Інформація з офіційного сайту МВС також розповсюджена прокуратурою м. Києва та центральними засобами масової інформації. Під час проведення обшуку було пошкоджено будинок та майно позивача, викрадено речі, зламані камери відеоспостереження, що зафіксовано правоохоронними органами та заявою позивача та внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 365 КК України. Дане кримінальне провадження безпідставно закривалось, однак, незважаючи на скасування постанови про його закриття, належним чином до цього часу не розслідувано, винні особи не притягнуті до відповідальності.
07 лютого 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто у незаконному придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та боєприпасів. 08 лютого 2017 року прокурор подав до слідчого судді клопотання про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 08 лютого 2017 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва за поданням прокурора до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 діб з покладанням процесуальних обов`язків прибувати до прокурора або слідчого судді за їх викликом, не відлучатися з межі м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження, повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.
07 квітня 2017 року складено та прокурором затверджено обвинувальний акт стосовно позивача за ч. 1 ст. 263 КК України, який скеровано до суду для розгляду по суті. 03 серпня 2017 року судом обвинувальний акт повернуто прокурору у зв`язку з порушенням вимог КПК України при його складанні.
11 жовтня 2017 року повторно складено та прокурором затверджено обвинувальний акт стосовно позивача за ч. 1 ст. 263 КК України, який скеровано до суду для розгляду по суті. В подальшому відбулися судові засідання по розгляду обвинувального акту з урахуванням підготовчого судового засідання за участю захисника Подосінова А.О. 19 листопада 2019 року судом проголошено виправдувальний вирок про визнання ОСОБА_1 невинуватим в скоєнні інкримінованого злочину. 16 грудня 2019 року прокурором подано апеляційну скаргу, на яку захисником Подосіновим А.О. подано заперечення. 04 березня 2020 року апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу прокурора, виправдувальний вирок скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження в іншому складі суду. 16 березня 2020 року, з огляду на очевидну безпідставність рішення суду апеляційної інстанції, захисником подано касаційну скаргу, у відкритті касаційного провадження за якою Верховним Судом було відмовлено. При повторному судовому розгляді обвинувального акту в суді першої інстанції відбулися судові засідання за участю захисника Подосінова А.О.
23 січня 2024 року прокурор постановив та 24 січня 2024 року оголосив в судовому засіданні постанову про відмову від обвинувачення, і 24 січня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України в зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, тобто за реабілітуючих підстав для позивача.
Таким чином, позивач незаконно притягувався до кримінальної відповідальності в період з 04 листопада 2016 року (проведення обшуку та оприлюднення правоохоронцями його результатів) по 24 січня 2024 року - 2638 днів, або 7 років 2 місяці та 20 днів, загалом 86 місяців та 20 днів.
Вказував, що унаслідок незаконних рішень та дій органів досудового слідства, прокуратури та суду позивача майже 87 місяців було обмежено у правах та свободах, які гарантовано ст. 31, 32, 33, 41, 43 Конституції України, та прав, які захищаються Конвенцією у ст. 6 та 8. 
Зазначив, що безпідставно перебував під слідством органів досудового слідства, прокуратури та суду, у результаті незаконних дій яких зазнав моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, оприлюднення правоохоронними органами інформації про обшук у позивача, що викликало значний суспільний резонанс, суспільне обговорення цього факту, притягнення позивача до кримінальної відповідальності та пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину зганьбили честь та гідність позивача, завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації, негативно вплинули на його підприємницьку діяльність по реалізації сувенірів - макетів зброї масово-габаритних та історичної зброї. Весь час кримінального переслідування протягом 87 місяців позивач брав участь у розгляді кримінального провадження, був обмежений у пересуванні, у тому числі за межі України, реалізації прав власності, порушувались нормальні життєві зв`язки позивача. Більше 7 років позивач був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із знайомими людьми, близькими та рідними, а також інших негативних наслідків. Ускладнились спілкування і взаємостосунки позивача з оточуючими людьми, які припинили спілкування з позивачем. Були істотні перешкоди у здійсненні активної діяльності, зустрічі з колегами, близькими, родичами через обрані заходи забезпечення кримінального провадження та погіршення матеріального становища. Значним психотравмуючим фактором по спричиненню моральної шкоди стало проведення обшуку з істотним порушенням вимог кримінального процесу, під час якого сфальсифіковані його результати.
Вказував, що враховуючи вищевикладене, обґрунтованим буде висновок про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, повідомляв, що захист позивача у кримінальному провадженні здійснював адвокат Подосінов А.О., яким надано правову допомогу позивачу упродовж 6 місяців досудового слідства та під час 40 судових засідань у подальшому судовому розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції, підготовку та подання адвокатських запитів про витребування інформації та доказів у справі, долучення до справи доказів захисту, клопотань про визнання доказів обвинувачення недопустимими та призначення експертиз, заперечень до апеляційної скарги та подання касаційної скарги тощо. Згідно договорів про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом Подосіновим А.О., наданих завдань (доручень), актів виконаних робіт та їх опису, які додаються до позову, витрати позивача на правову юридичну допомогу у загальному розмірі становлять 491400 грн. та підтверджуються документами, які додаються до позову.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 491400 грн. шляхом списання Державною казначейською службою України вказаних коштів з відповідного рахунку, в задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 у особі представника Подосінова А.О. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2025 року в частині вирішення вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, зазначені в позовній заяві, пояснював, що 03 квітня 2025 року ЄСПЛ у параграфах 8, 9 рішення у справі «Попова та інші проти України», в тому числі за заявою ОСОБА_1 , констатував, що не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних виправдати загальну тривалість проваджень на національному рівні, у цій справі тривалість проваджень, в тому числі стосовно ОСОБА_1 , була надмірною та не відповідала вимозі розумного строку, а заявники, в тому числі ОСОБА_1 , не мали у своєму розпорядженні ефективного способу юридичного захисту в зв`язку з цими порушеннями. ЄСПЛ визнав порушення Україною стосовно ОСОБА_1 п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто конвенційних прав на справедливий суд в аспекті розгляду кримінальної справи у розумні строки, а також на ефективний засіб судового захисту. Тому суд присудив до сплати ОСОБА_1 справедливу сатисфакцію в розмірі 1800 євро.
Посилався на ст. 41 Конвенції, якою визначено, що якщо суд визнає акт порушення Конвенції або протоколів до неї, і якщо внутрішнє право відповідної Високої договірної сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Отже, ЄСПЛ присуджує справедливу сатисфакцію виключно у разі порушення права, передбаченого Конвенцією, за умови неможливості такого відшкодування на національному рівні за рішенням національних органів, зокрема судів. Предметом скарги ОСОБА_1 в ЄСПЛ є тривале кримінальне переслідування його за ч. 1 ст. 263 КК України протягом понад 7 років, що порушує його права на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку (ст. 6 Конвенції) та відсутність ефективного засобу юридичного захисту цього права (ст. 13 Конвенції).
Вказував, що на відміну від скарги до ЄСПЛ, предметом цивільного позову у даній справі є відшкодування шкоди, завданої протиправними діями та рішеннями правоохоронних органів в зв`язку з незаконним притягненням заявника до кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 1 ч. 1 ст. 1 якого передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Таким чином, відповідно до Закону, особа може претендувати на компенсацію (відшкодування) за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за наявності реабілітуючого процесуального рішення про завершення стосовно неї кримінального провадження.
Вказував, що Закон в аспекті даної справи передбачає компенсацію (відшкодування) лише за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а тривалість незаконного переслідування впливає лише на розмір відшкодування. 
Більше того, Уряд України, заперечуючи в ЄСПЛ проти доводів ОСОБА_1 , посилався на розгляд у Бориспільському міськрайонному суді Київської області даного цивільного позову та просив заяву ОСОБА_1 визнати неприйнятою у ЄСПЛ в зв`язку з невичерпанням усіх національних засобів юридичного захисту відповідно до п. 1 ст. 35 Конвенції. З огляду на ухвалене 03 квітня 2025 року рішення, ЄСПЛ не визнав позицію уряду вірною та обґрунтованою. 
Підсумовував, що висновки суду першої інстанції, що рішенням ЄСПЛ ОСОБА_1 вже відшкодовано моральну шкоду за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, є помилковими та не відповідають встановленим обставинам справи. 
Посилався на помилковість висновків суду першої інстанції щодо строку незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, який необхідно рахувати з 04 листопада 2016 року, що відповідає сталій позиції ЄСПЛ, а також реалізованої ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2025 року за скаргою ОСОБА_1 . Така позиція також цілком відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 205/4113/21, де суд визнав початок періоду розрахунку з дати проведення обшуку за місцем проживання та роботи особи до дати закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав. Отже, строк незаконного кримінального переслідування ОСОБА_1 складає з 04 листопада 2016 року по 24 січня 2024 року 86 місяців та 20 днів, тобто фактично 87 повних місяців.
Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, наводив аргументи, ідентичні аргументам, викладеним у позовній заяві, повідомляв, що істотний вплив мало скасування виправдувального вироку з надуманих підстав нібито за відсутності технічних засобів судового розгляду, тому заявлене відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн. враховує обсяг завданої шкоди, інтенсивність, глибину та тривалість сприйняття усіх психотравмуючих факторів, що супроводжували незаконне кримінальне переслідування позивача, пережитий ним моральний і душевний біль, моральні страждання, й виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на час подання позову та на час ухвалення рішення. 
Зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше 1 мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, мінімальний розмір відшкодування спричинення моральної шкоди складає не менше 696000 грн., а висновки суду першої інстанції, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 1800 євро (80334 грн.) є повним та кореспондується з вимогами розумності, справедливості, не лише не відповідають встановленим обставинам справи, а суперечать нормі матеріального права.

Відповідачем Київською міською прокуратурою подано пояснення на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , у якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що належним відповідачем у справі про відшкодування моральної шкоди у даній справі є держава в особі органу, діяннями якого завдано шкоду, проте з матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Вказував, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 336/4824/18, згідно яких відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати на момент відшкодування.
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27 жовтня 1999 року по справі № 1-15/99, зазначав, що період перебування позивача під слідством чи судом складає 6 років 11 місяців і 17 днів, тобто повних 83 місяці, починаючи з 07 лютого 2017 року (дата повідомлення про підозру) до 24 січня 2024 року (дата закриття кримінального провадження).
Зазначав, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, і такі ж правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц. 
Разом із тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду.
Як зазначає позивач, ЄСПЛ остаточним рішенням від 03 квітня 2025 року у справі «Попов та інші проти України» визнав факт порушення п. 1 ст. 6 і ст. 13 Конвенції, щодо надмірної тривалості кримінального провадження, та присудив заявнику 1800 євро в якості відшкодування моральної шкоди. 
Зазначав, що якщо шкода вже була відшкодована рішенням ЄСПЛ, то відшкодовувати її повторно не потрібно. Рішення ЄСПЛ має обов`язковий характер для України і має бути виконане. Відшкодування шкоди в українському суді за цим самим фактом неможливе, оскільки вже відбулося відшкодування міжнародним судом. Рішення ЄСПЛ про відшкодування має вирішальне значення і не може бути оскаржене або оспорені повторно в українському суді. ОСОБА_1 може звертатися до українського суду з позовом про відшкодування шкоди лише в тих випадках, коли ЄСПЛ не відшкодував її повністю або коли є інші правові підстави для відшкодування. 
Посилаючись на зміст ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначав, що доказів фізичного чи психічного впливу, що за твердженнями позивача призвело до негативних наслідків морального характеру, позивачем до суду не надано. При цьому доказів на підтвердження фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків, ОСОБА_1 до суду не надано. Позивач не зазначає, як конкретно змінився спосіб його життя в період перебування під слідством і судом та яким чином він прикладав додаткові зусилля для реалізації свого життя. Водночас, позивачем не обґрунтовано заявлену суму морального відшкодування, не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди у розмірі 1 500 000 грн., в зв`язку з чим розмір морального відшкодування є недоведеним.

Відповідачем Київською міською прокуратурою також подано апеляційну скаргу, в якій відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2025 року в частині стягнення майнової шкоди в розмірі 491400 грн. та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що матеріали справи не містять доказів фактичної сплати та фактичного виконання дій, надання послуг, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні.
Зазначив, що у додатку № 2 до договору зазначено, що клієнтом сплачено 135000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера, номер якої відсутній, а також відсутній детальний опис виконаної роботи.
Згідно оприлюднених в ЄДРСР судових рішень відповідачем встановлено, що в реєстрі є в наявності тільки 4 ухвали слідчих суддів, винесених на підставі поданих скарг адвоката на бездіяльність прокуратури у кримінальному провадженні. Із них три ухвали постановлено про відмову у задоволенні скарг, що свідчить про необґрунтованість та передчасність цих скарг. З огляду на викладене, виникає питання з приводу доцільності подачі вказаних скарг та клопотань.
Крім того, позивачем подано договір про надання правничої допомоги від 17 травня 2017 року без вказаної суми гонорару, а також додаток № 1, акт виконаних робіт від 06 травня 2020 року, де зазначено, що клієнтом сплачено 178200 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера, номер якої відсутній, акт № 2 виконаних робіт від 06 лютого 2024 року, де зазначено, що клієнтом сплачено 178200 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера, номер якої відсутній, а також відсутній детальний опис виконаної роботи.
Посилався на те, що враховуючи незначну складність справи, сталість судової практики з відповідного питання, сума правничої допомоги є суттєво завищеною, розмір витрат на оплату послуг адвоката у сумі 491400 грн. є неспівмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг.
Вказував, що судом ухвалене рішення з неправильним застосуванням ст. 1176 ЦК України, положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ігноруванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, з порушенням ст. 81, 263, 264 ЦПК України. 
Наголошував, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.
Зазначав, що розмір мінімальної заробітної плати у 2016 році істотно відрізняється від розміру мінімальної заробітної плати станом на 2024 рік, а тому оплата за участь в судових засіданнях в актах виконаних робіт від 06 травня 2020 року та від 06 лютого 2024 року без зазначення втраченого часу та виконаної роботи впродовж 2017 - 2020 років в розмірі 8000 грн. є безпідставною і необґрунтованою, не відповідає дійсності.
Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 521/3869/22 у постанові від 19 серпня 2024 року, вказував, що суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Аналогічний підхід застосовує ЄСПЛ та вказує, що заявник має право на компенсацію судових витрат, якщо вони були фактичними та неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Так, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, взяв до уваги квитанції до прибуткового касового ордера від 17 травня 2017 року, 06 травня 2020 року, 06 лютого 2024 року, номери яких відсутні. Проте суд не надав оцінку співмірності суми витрат із складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та стягнув з Державного бюджету України на користь позивача (позовні вимоги якого на загальну суму 1 500 000 грн. не були задоволені) витрати на професійну правничу допомогу, оскільки сума фактично не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (поданими процесуальними документами, протоколом судового засідання тощо). 
Суд залишив поза увагою, що у справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які б дозволити точно розрахувати ці витрати. 
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 щодо критеріїв, які чинне процесуальне законодавство застосовує при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, вказував, що суд першої інстанції стягнув на користь позивача 491 400 грн. без жодних належних доказів на підтвердження здійснення відповідних витрат щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, у тому числі без доказів реальної фактичної сплати.
Судом порушено вимоги ст. 137 ЦПК України, які встановлюють порядок визначення розміру витрат на професійну допомогу та їх стягнення, в тому числі не враховано, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.
Крім того, у порушення ст. 81, 83, 263 ЦПК України судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи. Зокрема матеріали справи не містять доказів фактичного вчинення дій, надання послуг, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц, що витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені, зокрема, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплат), документи, які містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом, оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката. 
У свою чергу, відповідно до принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. При здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування витрат. Розмір відшкодування витрат на послуги адвоката не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. Указане свідчить про недоведеність позивачем факту отримання юридичних послуг, вартість яких у загальній сумі становить 491400 грн. саме за надання правової допомоги у конкретному кримінальному провадженні. Враховуючи викладене, висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу є безпідставними, необґрунтованими та не підкріпленими належними достатніми доказами.
Оскільки відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також деталізованого розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, позовні вимоги в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню.

Від позивача ОСОБА_1 у особі представника Подосінова А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури, у якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в частині стягнення майнової шкоди залишити без змін.
Наводив власні заперечення проти аргументів апеляційної скарги щодо правової природи спірних правовідносин, які не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, оскільки у зазначеному випадку підлягає застосуванню спеціальна норма п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо відсутності документального підтвердження фактичної сплати, оскільки квитанції до прибуткових касових ордерів не мають номерів, щодо відсутності детального опису виконаних робіт у актах, щодо неспівмірності заявленого розміру витрат зі складністю справи, з урахуванням мінімальної заробітної плати у 2017 році, а також оцінки співмірності витрат, щодо недоцільності поданих адвокатом скарг та клопотань, у задоволенні яких відмовлено ухвалами слідчих суддів, щодо порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 81, 137, 263, 264 ЦПК України, щодо посилання на правові висновки Верховного Суду у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19, від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 19 серпня 2024 року у справі № 521/3869/22, застосовані прокуратурою вибірково і поза контекстом, щодо посилання прокуратури на необхідність процесуального підтвердження надання правових послуг, яке спростовується матеріалами справи; щодо принципу повного відшкодування шкоди.

В судове засідання з`явилися прокурор та представник Державної казначейської служби України, які підтримали апеляційну скаргу Київської міської прокуратури і просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, від його представника Подосінова А.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в іншій справі № 752/16096/18, яка розглядається Вищим антикорупційним судом. 
Інші учасники справи заперечували проти відкладення судового засідання.
Апеляційний суд враховує, що представником позивача таким чином надано перевагу участі в розгляді іншої справи, і що судовий розгляд 04 березня 2026 року вже відкладався за його клопотанням в зв`язку із зайнятістю в іншій справі. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування рішення, відтак відсутність представника позивача під час розгляду апеляційної скарги жодним чином не порушує його процесуальні права.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача Київської міської прокуратури задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2016 року до ЄРДР за № 42016101080000131 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі заяви до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про виявлення факту незаконного зберігання та розповсюдження зброї через всесвітню мережу інтернет (а. с. 20 т. 1).
01 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді у справі № 759/14842/16-к надано прокурору Київської місцевої прокуратури дозвіл на проведення обшуку за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, за адресою розташування земельних ділянок, які на праві власності належать ОСОБА_1 , а саме в будівлях, які знаходяться на вказаній території, де можуть знаходитись відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості, які можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні, а також інших речей та документів, які у подальшому матимуть доказове значення у кримінальному провадженні (а. с. 29 - 30 т. 1). 
01 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді у справі № 759/14840/16-к надано прокурору Київської місцевої прокуратури дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем розташування магазину «Парабелум» - історична зброя, який на праві власності належить ТОВ «Онікс», що відповідно до договору оренди приміщення від 01 грудня 20214 року та додаткової угоди № 01 від 30 березня 2015 року орендується ФОП ОСОБА_3 (а. с. 36 - 38 т. 1).
05 листопада 2016 року за адресою с. Проців, дачне поселення «РЕД» проведено огляд та складено протокол, підписаний слідчим, а також ОСОБА_1 та захисником Подосіновим А.О. (а. с. 52 - 56 т. 1).
24 листопада 2016 року за адресою с. Проців, дачне поселення «РЕД» у присутності понятих проведено обшук, про що прокурором Київської міської прокуратури складено протокол (а. с. 43 - 51 т. 1).
07 лютого 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а. с. 39 - 42 т. 1). 
08 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на два місяці, зокрема прибувати до прокурора або слідчого судді за їх викликом, не відлучатися за межі м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду залежно від стадії кримінального провадження, та повідомляти їм про зміну свого місця проживання (а. с. 76 - 79 т. 1).
07 квітня 2017 року складено обвинувальний акт (а. с. 86 - 91 т. 1).
03 серпня 2017 року ухвалою слідчого судді у справі № 359/3474/17, за участю захисника Подосінова А.О., обвинувальний акт з додатками від 07 квітня 2017 року повернуто до Київської місцевої прокуратури через його невідповідність п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України; скаргу на дії та бездіяльність слідчого і прокурора залишено без розгляду (а. с. 66 - 67 т. 1).
11 жовтня 2017 року повторно складено та прокурором затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України, який скеровано до Бориспільського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті (а. с. 80 - 85 т. 1).
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року ОСОБА_1 був визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а. с. 191 - 224 т. 1).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року було скасовано вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду (а. с. 185 - 190 т. 1).
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника Подосінова А.О. на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року (а. с. 182 - 184 т. 1).
23 січня 2024 року Святошинською окружною прокуратурою м. Києва винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, з підстав, передбачених ст. 2, 36, 110, 340, 341 КПК України, оскільки в ході судового розгляду провадження встановлено обставини, які не підтверджують пред`явлене особі обвинувачення (а. с. 37 - 49 т. 2).
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2024 року у справі № 359/3474/17 закрито кримінальне провадження № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року в зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, погодженою керівником Святошинської окружної прокуратури м. Києва (а. с. 27 - 36 т. 2).

У зв`язку з постановленням ЄСПЛ рішення у справі «Попова та інші проти України» (заяви № 22429/23 та 6 інших), у тому числі і за заявою ОСОБА_1 № 14971/24, до матеріалів справи було долучено заяву ОСОБА_1 до ЄСПЛ від 14 травня 2024 року, заперечення Уряду України на заяву ОСОБА_1 , коментар представника ОСОБА_1 на заперечення Уряду; копію рішення ЄСПЛ у справі «Попова та інші проти України», ухваленого 03 квітня 2025 року (а. с. 224 - 249 т. 2, а. с. 1 - 16 т. 3).
Так, за змістом рішення у справі «Попова та інші проти України», ухваленого 03 квітня 2025 року ЄСПЛ визнав, що заяви вказують на порушення п. 1 ст. 6 і ст. 13 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження. Присуджено до виплату ОСОБА_1 , загальна тривалість кримінального провадження у справі якого склала 7 років, 2 місяці і 29 днів, 1800 євро моральної шкоди (а. с. 15 т. 3).

26 квітня 2016 року ОСОБА_1 уклав з адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» в особі старшого партнера Подосінова А.О. договір про надання правової допомоги № 3/46/16, за умовами якого виконавець зобов`язується здійснювати захист, представництво інтересів клієнта та надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншим чинним законодавством, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати за цим договором. Згідно п. 4.1, 4.2 договору, за здійснену правову допомогу та послуги, що надаються виконавцем, клієнт сплачує виконавцю гонорар (винагороду), розмір якого узгоджується сторонами та визначається в додатковій угоді до даного договору. Гонорар сплачується шляхом сплати грошових коштів виконавцю або шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця (а. с. 21 - 23 т. 1). 
Згідно додатку 2 до договору про надання правової допомоги № 3/46/16, замовлення (доручення) відповідно до п. 2.1 договору надання правової допомоги під час досудового розслідування кримінального провадження № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року за фактом ч. 1 ст. 263 КК України, а саме проведення обшуків у клієнта (участь в слідчих та процесуальних діях, підготовка та заявлення клопотань, оскарження процесуальних рішень, ознайомлення з матеріалами справи, витребування доказів та відомостей в інтересах клієнта тощо). Розмір гонорару складає відповідно до п. 4.1 договору 135000 грн., які сплачуються по завершенню досудового розслідування протягом 5 робочих днів з дня підписання акту прийому виконаних послуг (робіт) (а. с. 24 т. 1).
17 травня 2017 року адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 підписано акт прийому виконаних послуг (робіт) до виконання додатку № 2 від 04 листопада 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/46/16 від 26 квітня 2016 року під час досудового кримінального провадження № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року за підозрою клієнта за фактом ч. 1 ст. 263 КК України та вчинення виконавцем усіх необхідних процесуальних дій. За домовленістю сторін за надання правової допомоги за завданням (дорученням) у додатку № 2 від 04 листопада 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/46/16 від 26 квітня 2016 року клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю кошти в сумі 135000 грн. без ПДВ. Клієнтом сплачено гонорар у розмірі 135000 грн. під час підписання даного акту (а. с. 25 т. 1).
До акту надано копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 17 травня 2017 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/46/16 від 26 квітня 2016 року по дорученню № 2 від 04 листопада 2016 року 135000 грн. (а. с. 26 т. 1).

17 травня 2017 року адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 3/179/17, згідно п. 4.1, 4.2 якого, за здійснену правову допомогу та послуги, що надаються виконавцем, клієнт сплачує виконавцю гонорар (винагороду), розмір якого узгоджується сторонами та визначається в додатковій угоді до даного договору. Гонорар сплачується шляхом сплати грошових коштів виконавцю або шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця (а. с. 68 - 70 т. 1). 
Згідно додатку 1 до договору про надання правової допомоги № 3/179/17, замовлення (доручення) відповідно до п. 2.1 договору надання правової допомоги під час судового розгляду № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року за обвинуваченням клієнта за фактом ч. 1 ст. 263 КК України: участь в судових засіданнях, подання клопотань, доказів, їх витребування, оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанції за необхідністю за усною вказівкою клієнта. Відповідно до п. 4.1 договору розмір гонорару складає за участь в одному судовому засіданні 8100 грн. без ПДВ. Участь в судовому засідання та вказаним гонораром охоплюється підготовка до засідання, заявлення клопотань, подання заперечень, пояснень, доказів, їх витребування; за підготовку та подання апеляційної або касаційної скарги на судове рішення по суті справи, або заперечень на них 16200 грн. без ПДВ (а. с. 71 т. 1).
06 травня 2020 року адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 підписано акт прийому виконаних послуг (робіт) до виконання додатку № 1 від 17 травня 2017 року до договору про надання правової допомоги № 3/179/17, згідно якого, виконавцем належним чином надано клієнту правову допомогу та вчинено всі необхідні процесуальні дії, зокрема, адвокатом взято участь в судових засіданнях Бориспільського міськрайонного суду Київської області, які відбулись 03 серпня 2017 року, 15 листопада 2017 року, 06 грудня 2017 року, 17 січня 2018 року, 24 січня 2018 року, 12 березня 2018 року, 16 березня 2018 року, 08 травня 2018 року, 17 травня 2018 року, 08 серпня 2018 року, 08 жовтня 2018 року, 15 квітня 2019 року, 26 квітня 2019 року, 30 травня 2019 року, 02 липня 2019 року, 19 липня 2019 року, 19 листопада 2019 року, участь в засіданні Київського апеляційного суду 04 березня 2020 року, вартість участі в кожному з засідань 8100 грн.; підготовка та подання заперечень на апеляційну скаргу прокурора 16200 грн., підготовка та подання касаційної скарги до Верховного Суду 16200 грн., разом 178200 грн. (а. с. 72 т. 1).
До акту надано копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 06 травня 2020 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/179/17 від 17 травня 2017 року по дорученню № 1 від 17 травня 2017 року 178200 грн. (а. с. 73 т. 1).
06 лютого 2024 року адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 підписано акт прийому виконаних послуг (робіт) до виконання додатку № 1 від 17 травня 2017 року до договору про надання правової допомоги № 3/179/17, згідно якого, виконавцем належним чином надано клієнту правову допомогу та вчинено всі необхідні процесуальні дії, зокрема, адвокатом взято участь в судових засіданнях Бориспільського міськрайонного суду Київської області, які відбулись 10 червня 2020 року, 06 липня 2020 року, 25 серпня 2020 року, 02 жовтня 2020 року, 17 листопада 2020 року, 18 червня 2021 року, 06 вересня 2021 року, 24 листопада 2021 року, 14 січня 2022 року, 24 січня 2022 року, 04 серпня 2022 року, 05 вересня 2022 року, 07 листопада 2022 року, 08 грудня 2022 року, 11 січня 2023 року, 13 лютого 2023 року, 07 березня 2023 року, 02 травня 2023 року, 14 вересня 2023 року, 20 жовтня 2023 року, 04 грудня 2023 року, 24 січня 2024 року, вартість участі в кожному з засідань 8100 грн., разом 178200 грн. (а. с. 74 т. 1).
До акту надано копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 06 лютого 2024 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/179/17 від 17 травня 2017 року по дорученню № 1 від 17 травня 2017 року 178200 грн. (а. с. 75 т. 1).
В матеріалах справи наявні копії журналів судових засідань у справі № 1-кп/359/153/2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України, якими підтверджується участь у них захисника Подосінова А.О. (а. с. 104 - 142, 172 - 181, 244 - 250 т. 1, 1 - 3, 5 - 26 т. 2), копія заперечення на апеляційну скаргу прокурора, складеного захисником Подосіновим А.О. (а. с. 155 - 161 т. 1), копія касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, складеної захисником Подосіновим А.О. (а. с. 162 - 171 т. 1), у відкритті касаційного провадження за якою було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року (а. с. 182 - 184 т. 1), копія промови захисника Подосінова А.О. у судових дебатах в інтересах ОСОБА_1 (а. с. 227 - 243 т. 1). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У справі, що переглядається, прокурор оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині незгоди із стягненням на користь позивача витрат на оплату вартості юридичної допомоги, понесених у кримінальному провадженні, у розмірі 491400 грн.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги і відзиву на неї, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

У випадках, зазначених у частині першій статті 1 Закону № 266/94-ВР, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 2 ст. 2 Закону № 266/94-ВР).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, у межах кримінального провадження № 42016101080000131, однак в подальшому провадження було закрито з підстав відмови прокурора від підтримання обвинувачення. Відтак, у розумінні положень статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивач є особою, яка незаконно перебувала під слідством та судом, і має право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, зокрема сплаченої ним суми у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

У положеннях КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження. До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

У постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23 викладено висновок, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

У справі, що переглядається, на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, позивач надав суду копію договору про надання правової допомоги № 3/46/16 від 26 квітня 2016 року, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» в особі старшого партнера Подосінова А.О. (а. с. 21 - 23 т. 1), копію додатку 2 до договору про надання правової допомоги № 3/46/16, за умовами якого за надання правової допомоги під час досудового розслідування кримінального провадження № 42016101080000131 від 27 жовтня 2016 року за фактом ч. 1 ст. 263 КК України розмір гонорару складає 135000 грн. (а. с. 24 т. 1); копію підписаного адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 17 травня 2017 року акту прийому виконаних послуг (робіт) (а. с. 25 т. 1); копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 17 травня 2017 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/446/16 від 26 квітня 2016 року по дорученню № 2 від 04 листопада 2016 року 135000 грн. (а. с. 26 т. 1);
копію договору про надання правової допомоги № 3/179/17 від 17 травня 2017 року, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» в особі старшого партнера Подосінова А.О. (а. с. 68 - 70 т. 1), копію додатку 1 до договору про надання правової допомоги № 3/179/17, за умовами якого за надання правової допомоги під час судового розгляду кримінального провадження № 42016101080000131 погоджено розмір гонорару за участь в одному судовому засіданні 8100 грн., за підготовку та подання апеляційної або касаційної скарги на судове рішення по суті справи, або заперечень на них 16200 грн. (а. с. 69 - 71 т. 1), копію підписаного адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 06 травня 2020 року акту прийому виконаних послуг (робіт) (а. с. 72 т. 1); копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 06 травня 2020 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/179/17 від 17 травня 2017 року по дорученню № 1 від 17 травня 2017 року 178200 грн. (а. с. 73 т. 1); копію підписаного адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та ОСОБА_1 06 лютого 2024 року акту прийому виконаних послуг (робіт) до виконання додатку № 1 від 17 травня 2017 року до договору про надання правової допомоги № 3/179/17, копію квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 06 лютого 2024 року, згідно якої адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» прийнято від ОСОБА_1 за договором № 3/179/17 від 17 травня 2017 року по дорученню № 1 від 17 травня 2017 року 178200 грн. (а. с. 75 т. 1).
Також позивачем надано копії журналів судових засідань у справі № 1-кп/359/153/2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України, якими підтверджується участь у них захисника Подосінова А.О. (а. с. 104 - 142, 172 - 181, 244 - 250 т. 1, 1 - 3, 5 - 26 т. 2), копію заперечення на апеляційну скаргу прокурора, складеного захисником Подосіновим А.О. (а. с. 155 - 161 т. 1), копію касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, складеної захисником Подосіновим А.О. (а. с. 162 - 171 т. 1), у відкритті касаційного провадження за якою було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року (а. с. 182 - 184 т. 1), копію промови захисника Подосінова А.О. у судових дебатах в інтересах ОСОБА_1 (а. с. 227 - 243 т. 1). 

З урахуванням наведено, вочевидь не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги прокурора, що матеріали справи не містять доказів фактичної сплати та фактичного виконання дій, надання послуг, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні, і що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, а також про недоведеність позивачем факту отримання юридичних послуг, вартість яких у загальній сумі становить 491400 грн., саме за надання правової допомоги у конкретному кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку поданим стороною позивача доказам на підтвердження витрат позивача у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог ОСОБА_1 про відшкодування понесених ним витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні у вказаному розмірі.

Встановивши, що на оплату професійної правничої допомоги, пов`язаної з захистом у кримінальному провадженні № 42016101080000131, Конєв Г.М. витратив грошові кошти в загальному розмірі 491400 грн. (135000,00 +178200,00 + 178200,00), що підтверджується копіями квитанцій від 17 травня 2017 року, 6 травня 2020 року, 6 лютого 2024 року (а. с. 26, 73, 75 т. 1), а також врахувавши, що кримінальне провадження було закрито з підстав відмови прокурора від підтримання обвинувачення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що у позивача виникло право на відшкодування майнової шкоди в зазначеному розмірі за рахунок держави.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності номеру квитанції до прибуткових касових ордерів, апеляційний суд враховує, що у постанові від 16 квітня 2020 року в справі № 727/4597/19 (адміністративне провадження № К/9901/32645/19), Верховний Суд зазначав, що «відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон № 5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон № 265/95-ВР, Положення № 13 та Положення № 148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта».
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 травня 2022 року в справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21), від 25 липня 2025 року в справі № 389/387/24 (провадження № 61-6123св25) та враховується апеляційним судом.

З огляду на вищевикладене, відсутність номеру у квитанціях до прибуткового касового ордера не спростовує надання адвокатом Подосіновим А.О. правничої допомоги ОСОБА_1 у межах кримінального провадження № 42016101080000131, не приділяє ці докази ознаками недопустимості чи неналежності, а отже доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Наявність у справі зазначених квитанцій до прибуткового касового ордера також спростовує необґрунтовані доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність доказів на підтвердження реальної сплати позивачем витрат на правничу допомогу.

Також апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності детального опису виконаних робіт у актах виконаних робіт, оскільки такі доводи спростовуються правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, згідно п. 140 - 142 якої подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Апеляційний суд враховує, що у підписаних позивачем та адвокатом актах прийому виконаних послуг (робіт) вже наведено їх детальний опис, та відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині як неспроможні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо недоцільності поданих адвокатом скарг та клопотань, які не були задоволені судом, та відсутності підстав для відшкодування послуг правничої допомоги в цій частині, апеляційний суд зазначає, що право на захист гарантоване ст. 59 Конституції України, і що адвокат, здійснюючи захист клієнта, зобов`язаний використовувати всі передбачені законом способи захисту, незалежно від їх перспективності, що відповідає положенням ст. 47 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Крім того, прокуратура фактично пропонує оцінювати якість та ефективність захисту на підставі результатів окремих процесуальних дій, що є неприпустимим.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги прокурора про те, що враховуючи незначну складність справи, сталість судової практики з відповідного питання, сума правничої допомоги є суттєво завищеною, розмір витрат на оплату послуг адвоката у сумі 491400 грн. є неспівмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг. Такі доводи прокурора відхилено з огляду на тривалість кримінального провадження в цій справі 7 років 2 місяці і 29 днів, що встановлено рішенням ЄСПЛ, та значну кількість процесуальних дій, виконаних у цій справі, а також враховуючи оскарження прокурором виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 , постановленого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 19 листопада 2019 року, та врешті відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення, з підстав, передбачених ст. 2, 36, 110, 340, 341 КПК України, оскільки в ході судового розгляду провадження встановлено обставини, які не підтверджують пред`явлене особі обвинувачення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру гонорару адвоката з мінімальною заробітною платою, апеляційний суд констатує, що мінімальна заробітна плата не є критерієм для визначення розміру гонорару адвоката, і що відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші обставини. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Отже, критерії реальності, необхідності витрат на правничу допомогу та розумності їх розміру позивачем були доведені в межах даної справи і доводами апеляційної скарги не спростовані.

Прокурором не доведено, що розмір адвокатських витрат, визначений позивачем, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, її значення для позивача, який був змушений захищатися від незаконного кримінального переслідування більше 7 років, або неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, або що гонорар не враховує витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд не приймає, як необґрунтовані, посилання прокурора у апеляційній скарзі на положення ст. 137 ЦПК України, оскільки зазначена стаття регулює витрати на професійну правничу допомогу під час здійснення цивільного, а не кримінального судочинства.

Апеляційний суд відхиляє посилання прокурора в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 28 жовтня 2020 року в справі № 303/3973/7, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19, від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20, у справі № 755/9215/5-ц, № 922/2685/19, оскільки рішення суду першої інстанції правовим висновкам Верховного Суду, наведеним у цих постановах, не суперечить.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо способу стягнення таких коштів, а саме з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України вказаних грошових коштів з відповідного рахунку, враховуючи наступне.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження 12-161гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19)).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 711/1765/22 (провадження № 61-4710св23), від 15 жовтня 2025 року у справі № 216/5629/23 (провадження № 61-11661св24), від 03 грудня 2025 рокуу справі № 539/6278/23 (провадження № 61-4456св25).

Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України вказаних грошових коштів з відповідного рахунку.

Апеляційний суд приймає до уваги, що доводи апеляційних скарг не містять аргументів у цій частині. Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Також у справі, що переглядається, позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн., обґрунтовані ним, що ОСОБА_1 безпідставно перебував під слідством органів досудового слідства, прокуратури та суду, у результаті незаконних дій яких зазнав моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, оприлюднення правоохоронними органами інформації про обшук у позивача, що викликало значний суспільний резонанс, суспільне обговорення цього факту, притягнення позивача до кримінальної відповідальності та пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину зганьбили честь та гідність позивача, завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації, негативно вплинули на його підприємницьку діяльність по реалізації сувенірів - макетів зброї масово-габаритних та історичної зброї. Весь час кримінального переслідування протягом 87 місяців позивач брав участь у розгляді кримінального провадження, був обмежений у пересуванні, у тому числі за межі України, реалізації прав власності, порушувались нормальні життєві зв`язки позивача. Більше 7 років позивач був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із знайомими людьми, близькими та рідними, а також інших негативних наслідків. Ускладнились спілкування і взаємостосунки позивача з оточуючими людьми, які припинили спілкування з позивачем. Були істотні перешкоди у здійсненні активної діяльності, зустрічі з колегами, близькими, родичами через обрані заходи забезпечення кримінального провадження та погіршення матеріального становища. Значним психотравмуючим фактором по спричиненню моральної шкоди стало проведення обшуку з істотним порушенням вимог кримінального процесу, під час якого сфальсифіковані його результати.

За змістом частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується державою, а під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з тривалим та безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності позивач дійсно зазнав душевні переживання, і у такий спосіб йому була заподіяна моральна шкода.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди як такої, яку вже відшкодовано позивачу рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2025 року у справі «Попов та інші проти України» в розмірі 1800 євро, оскільки судом залишено поза увагою, що присуджуючи до виплату ОСОБА_1 , загальна тривалість кримінального провадження у справі якого склала 7 років 2 місяці і 29 днів, 1800 євро моральної шкоди, ЄСПЛ виходив лише із наявності встановленого порушення п. 1 ст. 6 і ст. 13 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження. Така моральна шкода стягується за наявності встановленого факту порушення Україною взятих на себе відповідно до Конвенції зобов`язань і не залежить від законності чи незаконності кримінального переслідування.

Наявність рішення ЄСПЛ про встановлення факту надмірної тривалості кримінального провадження не позбавляє права заявника звертатися до національного суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки відповідно до Закону №266/94-ВР особа може претендувати на компенсацію за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та лише за наявності реабілітуючого процесуального рішення про завершення стосовно нього кримінального провадження. За цим Законом саме по собі тривале кримінальне переслідування не є підставою для відшкодування. 

У частинах другій, третій статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення змісту наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, керуючись розміром мінімальної заробітної плати, встановленим законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2025 року у справі № 461/6666/24 (провадження № 61-5667св25)).

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 591/5352/21 (провадження № 61-5958св22), згідно яких наявність рішення ЄСПЛ про встановлення факту незаконного притягнення до кримінальної відповідальності не позбавляє права заявника звертатися до національного суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов передчасних та помилкових висновків про неможливість повторного відшкодування моральної шкоди та безпідставно відмовив у позові в цій частині.

За даних обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції зазначив про початок строку незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності з моменту повідомлення йому про підозру 07 лютого 2017 року, з огляду на відсутність в оскаржуваному рішенні таких висновків.

Встановлюючи загальний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням, апеляційний суд враховує, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку.

У справі, що переглядається, 04 листопада 2016 року проведено обшуки у дачному домоволодінні позивача, тобто незаконне проведення обшуку здійснено до повідомлення позивачу про підозру, в зв`язку з чим початок періоду перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням необхідно обраховувати, починаючи з цього часу.

Апеляційний суд також враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 205/4113/21 (провадження № 61-643св24), у якій Верховний Суд зазначив, що визначаючи строк перебування позивача під слідством і судом, кримінальне провадження щодо якого порушене 24 жовтня 2011 року, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що початком цього строку є 15 серпня 2011 року (день проведення обшуків).

За даних обставин доводи прокурора у відзиві на апеляційну скаргу позивача, що період перебування позивача під слідством та судом починається з дати повідомлення про підозру 07 лютого 2017 року, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Отже, загальний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням з 04 листопада 2016 року (день проведення обшуків) по 24 січня 2024 року (день закриття кримінального провадження) становить 86 місяців 20 днів, і гарантована державою позивачу виплата за заподіяну моральну шкоду станом на час розгляду справи, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 8647 грн., становить 743642 грн. за 86 місяців і 5764,67 грн. за 20 днів (8647: 30 х 20), разом 749406,67 грн.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б могли бути підставою для визначення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж визначений законом гарантований рівень.

Так, апеляційний суд враховує, що хоча час перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням був дійсно тривалим, що також підтверджено рішенням ЄСПЛ, однак механізм компенсації такої тривалості вже визначено безпосередньо у ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР шляхом нарахуванням компенсації за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому щодо ОСОБА_1 не застосовувалися запобіжні заходи у вигляді взяття під варту, а лише у вигляді особистого зобов`язання на два місяці ухвалою слідчого судді від 08 лютого 2017 року. Позивачем також не повідомлялось про погіршення стану здоров`я у зв`язку з перебуванням під слідством та судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо оприлюднення правоохоронними органами інформації про обшук у позивача, що викликало значний суспільний резонанс, і що суспільне обговорення цього факту зганьбило честь та гідність позивача, завдало непоправної шкоди престижу та діловій репутації, негативно вплинуло на його підприємницьку діяльність по реалізації сувенірів - макетів зброї масово-габаритних та історичної зброї, апеляційний суд враховує, що на а. с. 203 - 208 т. 2 знаходиться роздруківка зі статті, оприлюдненої у мережі інтернет на сайті https://mvs.gov.ua у розділі «Пресцентр» за ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «Нацполіція перекрила канал реалізації зброї, боєприпасів та вибухонебезпечних предметів». 
Разом із тим, будь-яка інформація, яка стосується позивача, зокрема його особисті дані, або адреса, за якою проводився обшук, у цій статті відсутня, що позбавляє можливості встановити взаємозв`язок особи позивача із викладеними у ній подіями, а отже і викликати суспільний резонанс та обговорення із подальшими негативними наслідками, про які він зазначає.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що значним психотравмуючим фактором по спричиненню моральної шкоди стало проведення обшуку з істотним порушенням вимог кримінального процесу, під час якого сфальсифіковані його результати, апеляційний суд враховує, що дійсно, 17 грудня 2016 року до ЄРДР за № 12016110100002506 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, на підставі заяви ОСОБА_1 про те, що під час обшуку 04 грудня 2016 року за адресою АДРЕСА_2 працівники поліції перевищили свої службові повноваження, і їх діяння містять ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а. с. 32 т. 1).
Разом із тим, доказів завершення кримінального правопорушення з установленням винних осіб та ухвалення вироку суду, що набрав законної сили, в межах даного кримінального провадження позивачем не надано, як і не надано жодних доказів протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду, а тому ці обставини не можуть вважатись доведеними.

Апеляційний суд також відхиляє посилання позивача на скасування виправдувального вироку з надуманих підстав, з огляду на те, що ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника Подосінова А.О. на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року про скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, та встановив помилковий спосіб стягнення сум, сплачених у зв`язку з поданням позивачу юридичної допомоги, стягнувши їх з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України вказаних грошових коштів з відповідного рахунку, а тому за перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням 86 місяців 20 днів на користь позивача необхідно стягнути 749406,67 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також суми, сплачені у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, в розмірі 491400 грн., стягнувши їх з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Апеляційний суд відхиляє доводи прокурора у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач пред`явив даний позов до неналежного відповідача, з огляду на те, що у даній справі позов пред`явлено до Держави Україна в особі органу, яким заподіяно шкоду, а саме Київської міської прокуратури.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 749406,67 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також суми, сплачені у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, в розмірі 491400 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Оскільки відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, і у позивача таким чином відсутній обов`язок сплати судового збору, та оскільки у задоволенні апеляційної скарги Київської міської прокуратури відмовлено, перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Подосіновим Андрієм Олександровичем , задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) 749406,67 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також суми, сплачені у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, в розмірі 491400 грн.
В решті позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.