КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2026 року м. Київ справа №640/307/20
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. О. Гончара, 55-А, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 38516849), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ №80 від 27.11.2019 в частині звільнення позивача; поновити позивача на роботі на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі середнього місячного заробітку. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач мав виконати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2016 у справі №826/16788/14, що набрала законної сили 20.07.2017, в частині поновлення позивача на роботі, проте наказ про поновлення його на роботі був виданий відповідачем лише 04.10.2019 (наказ №70), при цьому позивача фактично не було допущено до роботи та заробітна плата йому не виплачувалась; 04.12.2019 відповідач звільнив позивача з роботи на підставі наказу №80 від 27.11.2019 відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із реорганізацією і про цю подію позивач дізнався 07.12.2019 в результаті отримання ним поштового відправлення відповідача з витягом із наказу №80 від 27.11.2019.
Позивач вважає наявними підстави для повного задоволення його позовних вимог. 
На підставі ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 січня 2020 року поданий позивачем до суду позов був залишений без руху. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.01.2020 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб та запропоновано відповідачу надати суду відзив на адміністративний позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали. Цією ухвалою суд також витребував від відповідача належним чином засвідчену копію оскарженого рішення та всі матеріали, які стали підставою його прийняття; Довідку про кількість робочих днів за два останні місяці (повні) перед звільненням позивача; Довідку про заробітну плату позивача за два останні місяці (повні) перед його звільненням (розрахунок заробітної плати за кожен місяць окремо); Довідку про середньоденну заробітну плату; Довідку про кількість днів вимушеного прогулу, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р.
Витребувані на підставі ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.01.2020 р. докази відповідач не подавав до суду.
При цьому, відповідач надав до суду відзив, де зазначив, що з його боку не було жодних порушень чинного законодавства України, позивач був поновлений відповідачем на роботі з 19.01.2011 року на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі наказу №70 від 04.10.2019 року, з яким він був ознайомлений; станом на дату подачі відзиву посада директора Департаменту ресурсного забезпечення у відповідача не є вакантною; у зв`язку із ліквідацією наведеного Міністерства позивач був звільнений відповідачем з роботи на підставі наказу №80 від 27.11.2019, а за два місяці до цього він був письмово попереджений відповідачем про наступне вивільнення. 
Разом із відзивом відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та клопотання про виклик свідків, в задоволенні якого судом було відмовлено ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2020 року. 
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали даної справи до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року справа прийнята до провадження суддею Панченко Н.Д. підлягала розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
19.10.2023 та 06.11.2023 відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
19.02.2024 року представник позивача Мельникова І.Г. подала до суду письмові пояснення, де зазначила, що поновлення відповідачем позивача на посаді згідно судового рішення у справі №826/16788/14 було суто декларативним; вигаданою відповідачем є повідомлена ним у відзиві обставина про те, що 04 жовтня 2019 року він ознайомлював позивача з попередженням про наступне вивільнення і пропонував його підписати, враховуючи, що таке попередження не містить дати та воно було направлено позивачу разом із витягом з наказу про поновлення його на роботі лише 25 жовтня 2019 року (а не в день видання наказу №70), що вказує на складення відповідачем повідомлення про наступне вивільнення позивача пізніше 04.10.2019 року; крім того, наказ про попередження відповідачем позивача про наступне вивільнення не видавався. 
Разом із поясненнями позивача від 19.02.2024 представником позивача було подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року відмовлено представнику позивача у задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
На підставі Ухвали Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року суд вийшов з письмового провадження та призначив справу до судового розгляду у судовому засіданні на 16 грудня 2024 року, у зв`язку з необхідністю витребування від учасників справи відповідних обґрунтувань та пояснень щодо предмета спору. 
На підставі вказаної ухвали судом було витребувано:
- у відповідача: перелік всіх вакантних посад у період з дати поновлення позивача на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (04.10.2019 року) до моменту звільнення 04.12.2019 року; докази виплати заробітної плати з моменту поновлення позивача на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи до моменту звільнення; докази здійснення відповідних записів до трудової книжки позивача; засвідчені копії всіх документів, які пов`язані з поновленням і подальшим звільненням позивача на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, в тому числі пов`язані зі скороченням безпосередньо посади директора Департаменту ресурсного забезпечення міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи;
- у позивача: засвідчену належним чином копію всіх сторінок трудової книжки.
Витребувані судом ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року докази надійшли до суду від позивача разом із його клопотанням від 13.11.2024, а від відповідача - з його клопотанням від 18.11.2024.
У зв`язку із появою у справі нових доказів, витребуваних судом від відповідача ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, представник позивача Олекса Л.А. 13 грудня 2024 року подала до суду додаткові пояснення позивача, де зазначила, що фактичного поновлення відповідачем позивача на роботі не відбулось; відповідач в порушення вимог закону протягом всього строку існування трудових відносин із позивачем не допустив його до виконання своїх обов`язків за посадою; факт поновлення позивача на роботі не був відображений відповідачем у його штатному розписі; відповідач не встановив позивачу розмір заробітної плати за роботу на посаді, на якій він був поновлений, та фактичних виплат заробітної плати не відбувалось; станом на 04.10.2019 у штаті відповідача мала місце посада директора Департаменту ресурсного забезпечення, яка не була вакантною; позивач не відмовлявся від переведення його на іншу посаду у штаті відповідача та відповідач не надавав позивачу пропозицій щодо рівнозначної посади державної служби протягом всього строку дії укладеного між ними трудового договору (з 04.10.2019 і по 04.12.2019 ); наказ відповідача №80 від 27.12.2019 щодо звільнення позивача з роботи є протиправним і підлягає скасуванню, враховуючи, що відповідач порушив встановлену законом процедуру звільнення позивача з роботи у зв`язку із реорганізацією, Попередження відповідача про наступне вивільнення позивача з посади не має сили документа (адже воно не було оформлено на бланку, не містить дати, номера його реєстрації та місця його складення або видання), станом на дату попередження позивача про наступне вивільнення та на дату звільнення позивача відповідач не перебував у процесі його реорганізації, відповідач не провів жодних розрахунків з позивачем після його звільнення з роботи (не виплатив заробітну плату, вихідну допомогу та компенсацію за невикористані дні відпустки), що вказує на нереальність подій як щодо поновлення позивача на роботі, так і щодо його звільнення. 
04 березня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшли уточнення додаткових пояснень позивача, де зазначається, що відповідач наданням витягу зі свого штатного розпису за 2019 рік підтвердив наявність у його штаті протягом 2019 року посади директора Департаменту ресурсного забезпечення; відповідач порушив процедуру поновлення позивача на посаді, оскільки за наявності факту видання ним наказу №70 від 04.10.2019 водночас відсутнім був факт допуску відповідачем позивача до виконання роботи за посадою, а отже, фактичного поновлення позивача на роботі згідно судового рішення у справі №826/16788/14 не відбулось, що свідчить про факт невиконання відповідачем зазначеного судового рішення. 
Судом встановлено, що витребувані у відповідача ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року докази були подані відповідачем до суду не у повному обсязі, тому ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року суд повторно витребував у відповідача перелік всіх вакантних посад у період з дати поновлення позивача на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (04.10.2019 року) до моменту звільнення 04.12.2019 року. 
На виконання вказаної ухвали відповідач подав до суду список вакантних посад державної служби апарату ДСНС станом на 04 грудня 2019 року та паперову копію електронного листа директора Департаменту персоналу від 19.03.2025 року за ел.№28-177/281-3 «На №08-181/081 від 12.03.2025» в адресу юридичного управління з інформацією про відсутність в апараті ДСНС у період з 04 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року нових вакантних посад. 
У зв`язку із отриманням від відповідача нових доказів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року представник позивача Олекса Л.А. 04 квітня 2025 року подала до суду пояснення позивача, де навела обґрунтування підстав невизнання доказами одержаних від відповідача документів, враховуючи, що наведена в них інформація суперечить іншим поданим раніше відповідачем до суду доказам. 
Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази щодо встановленого відповідачем позивачу розміру заробітної плати на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення (яка включає в себе розміри посадового окладу, надбавок за вислугу років та за ранг державного службовця, премії), що має значення для визначення судом розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, представник позивача Олекса Л.А. подала до суду клопотання від 03.09.2025 року про долучення до матеріалів справи копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2020 у справі №640/20797/19. 
У засіданні 09 грудня 2025 року Київський окружний адміністративний суд з метою з`ясування дійсних обставин щодо наявних вакантних посад у штатному розписі відповідача у спірний період зобов`язав відповідача до 13.01.2026 подати докази з переліком всіх вакантних посад в апараті ДСНС у період з 04.10.2019 по 04.12.2019 за підписом керівника Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 
08 січня 2026 року представник позивача Олекса Л.А. подала до суду Додаткові пояснення щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де обґрунтувала, що час вимушеного прогулу позивача має розпочинатись з 04.10.2019; зауважила, що розрахунок розміру середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу має проводитись незалежно від фактів працевлаштування позивача у цей період на новій роботі, а розмір середнього заробітку не може бути зменшено на суму заробітної плати на новій роботі; навела правові підстави визначення розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу та зробила розрахунок його розміру. 
13 січня 2026 року через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів у справі від 13.01.2026 №08-19/12, в якому представник відповідача повідомила, що станом на дату поновлення позивача на роботі та подальшого попередження про наступне вивільнення (04.10.2019) посада директора Департаменту ресурсного забезпечення заміщувалась іншою особою начальницького складу, а також, що призначення державного службовця, зокрема і позивача, на атестовану посаду є неможливим. До цього Клопотання відповідач додав Список вакантних посад державних службовців апарату ДСНС у період з 04.10.2019 по 04.12.2019 за підписом Голови ДСНС та витяги з наказів (по особовому складу цивільного захисту) в підтвердження заміщення даної посади іншою особою.
У судове засідання призначене на 02.02.2026 сторони не з`явились, матеріали справи містять клопотання представника позивача про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.
З огляду на те, що сторонами надані усі докази та пояснення по справі судом прийнято рішення про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.
Розглянувши наявні у матеріалах цієї справи документи і матеріали, вислухавши усні пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, провівши системний аналіз положень чинного законодавства України та матеріалів цієї справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. 
Як убачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2019 року відповідач на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2016 у справі №826/16788/14 видав наказ №70 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » (далі – наказ №70 від 04.10.2019 р.), яким скасував наказ Міністерства надзвичайних ситуацій України (по особовому складу) від 18 січня 2011 року №15 в частині звільнення позивача з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення та поновив на роботі позивача в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення з 19.01.2011. Розмір заробітної плати позивача у цьому наказі не зазначений. 
Згідно пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі – Закон №889-VIII), під поняттям «посада державної служби» слід розуміти визначену структурою і штатним розписом первинну структурну одиницю державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною 1 статті 1 Закону №889-VIII. 
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону №889-VIII акт про призначення на посаду приймається у вигляді, зокрема, наказу (розпорядження). В цьому акті (наказі) має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби; 2) займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу; 3) дата початку виконання посадових обов`язків; 4) умови оплати праці (частина 1 статті 33 Закону №889-VIII станом на дату поновлення відповідачем позивача на роботі).
Наказ №70 від 04.10.2019 не містить усіх визначених законом умов, і зокрема, умов оплати праці позивача. 
Листом від 25.10.2019 №03-15305/283 відповідач повідомив позивача про його поновлення на роботі на підставі наказу №70 від 04 жовтня 2019 року, про попередження його про наступне вивільнення з посади через 2 (два місяці), а також про те, що одночасно з таким попередженням йому запропоновано посаду – посаду головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту, і наголосив про те, що з такими документами позивач був фактично ознайомлений 04.10.2019, але відмовився ставити підпис про таке ознайомлення, про що був складений відповідний акт (від 04.10.2019 №28-6/15-52).
Водночас у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження допуску відповідачем позивача до роботи на посаді, на якій його поновлено, із забезпеченням йому умов праці з виділенням відповідного робочого місця, а також на підтвердження фактичних виплат відповідачем позивачу заробітної плати за цією посадою. 
Крім того, відповідач не надав витребуваних судом доказів щодо розміру заробітної плати з метою визначення позивачу розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача у цій справі.
Згідно витягу з наказу відповідача (по особовому складу цивільного захисту) від 02.08.2016 № 392 «Про прийняття на службу ОСОБА_3 » був зарахований у кадри Державної служби України з надзвичайних ситуацій у спеціальному званні полковник служби цивільного захисту ОСОБА_3 , який уклав контракт про проходження служби цивільного захисту строком на 3 (три) роки, та за його згодою був призначений на посаду директора Департаменту ресурсного забезпечення апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій, і прийнятий на службу цивільного захисту. 
Відповідно до наказу відповідача (по особовому складу цивільного захисту) від 27.05.2022 р. №282 «Про зарахування осіб начальницького складу у розпорядження Голови ДСНС» ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади директора Департаменту ресурсного забезпечення апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій та зарахований у розпорядження Голови ДСНС як генерал-майор служби цивільного захисту. 
Матеріали справи не містять доказів продовження строку дії укладеного з ОСОБА_3 контракту про проходження служби цивільного захисту (строк закінчення якого настав до дати поновлення позивача на посаді), як і не містять докази займання вказаної посади іншою особою у період з 04 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року. Відсутніми є й докази щодо присвоєння ОСОБА_3 спеціального звання генерал-майора як однієї з підстав призначення його на спірну посаду. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було оформлено Попередження без номера і без дати про наступне вивільнення, яке містить повідомлення позивача про можливе наступне його вивільнення з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) через 2 (два) місяці, що відбуватиметься у зв`язку із реорганізацією Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», реорганізацією Міністерства надзвичайних ситуацій України (правонаступника Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи) відповідно до Указу Президента України від 24.12.2012 року №726 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», а також у зв`язку зі скасуванням штату №89/4 «Центральний апарат Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи» (наказ МНС від 01.03.2011 р. №212), та штату №89/7 «Апарат Міністерства надзвичайних ситуацій України» (наказ МНС України від 30.01.2013 №26). 
В Попередженні про наступне вивільнення зазначається також Список вакантних посад державних службовців станом на 04.10.2019, в якому, зокрема, міститься інформація, що підтверджує наявність у штаті відповідача станом на вказану дату Департаменту ресурсного забезпечення, але посада керівника такого Департаменту не значиться вакантною. При цьому, в зазначеному Попередженні міститься інформація щодо пропонування відповідачем переведення позивача на єдину посаду - головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту. На вказаному Попередженні відсутній підпис позивача про ознайомлення його із цим документом. 
В підтвердження відсутності в апараті ДСНС нових вакантних посад у період з 04 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року відповідач, окрім Попередження про наступне вивільнення Позивача, надав до суду наступні докази: електронний лист директора Департаменту персоналу відповідача юридичному управлінню від 19.03.2025 року за ел.№28-177/281-3 «На №08-181/081 від 12.03.2025», подані 13.01.2026 року відповідачем до суду копія Листа Департаменту персоналу ДСНС від 26.12.2025 р. №28-774/281-3 та Список вакантних посад державних службовців апарату ДСНС за період з 04.10.2019 р. по 04.12.2019 р. 
У матеріалах справи наявний витяг зі штатного розпису на 2019 рік апарату Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій, який був наданий відповідачем на адвокатський запит від 04 грудня 2024 року. Із зазначеного документа вбачається, що у штатному розписі відповідача протягом 2019 року була передбачена вакантна посада директора Департаменту ресурсного забезпечення.
Водночас зі змісту витягу зі штатного розпису на 2019 рік апарату ДСНС убачається, що вказана посада була вакантною у період з 04 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року.
Разом із тим наведена у Попередженні про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р. інформація, а також дані Списку вакантних посад за спірний період, поданого відповідачем до суду 13 січня 2026 р., свідчать про відсутність вакантної посади директора Департаменту ресурсного забезпечення.
Таким чином, при співставленні у системному взаємозв`язку витягу зі штатного розпису на 2019 рік апарату ДСНС, наданого на адвокатський запит від 04 грудня 2024 року; Попередження про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р.; Списку вакантних посад за спірний період, поданого відповідачем до суду 13 січня 2026 р., судом встановлено наявність суперечливої інформації щодо фактичної наявності вакантних посад у ДСНС у спірний період.
Крім того, судом установлено неповне співпадіння відомостей, наведених у Попередженні про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р., із відомостями, зазначеними у Списку вакантних посад за спірний період, поданому відповідачем до суду 13 січня 2026 р., у частині вакантних посад у структурних підрозділах ДСНС.
Так, у Попередженні про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р. відповідач зазначив, що у Департаменті економіки та фінансів є два відділи з вакантними посадами, один з яких — відділ планування та виконання спеціального фонду.
Натомість у Списку вакантних посад за спірний період, що подавався відповідачем до суду 13 січня 2026 р., відділ планування та виконання спеціального фонду взагалі відсутній, однак у цьому ж Департаменті вже зазначений інший відділ — відділ економічного аналізу та прогнозування.
Вказані розбіжності свідчать про відсутність узгодженості у позиції відповідача щодо переліку вакантних посад у спірний період та про зміну (уточнення) переліку таких посад у документах, поданих до суду, порівняно з тими, що були доведені до відома Позивача у Попередженні про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що відповідачем у Попередженні про наступне вивільнення Позивача станом на 04.10.2019 р. було запропоновано один перелік вакантних посад у певних структурних підрозділах ДСНС, тоді як у Списку вакантних посад за спірний період, поданому до суду 13 січня 2026 р., наведено інший, частково змінений перелік вакантних посад за той самий період.
Суд зазначає, що відповідно до принципів добросовісності суб`єкта владних повноважень, адміністративний орган зобов`язаний забезпечити узгодженість та достовірність інформації, яка надається фізичним особам у межах їх прав на участь у процедурі вивільнення та працевлаштування. Наявні розбіжності у документах свідчать про порушення цього принципу та створюють підстави для сумнівів щодо правильності пропонованого позивачу переліку вакантних посад у спірний період.
Під час розгляду справи представник позивача зауважила, що надані 13.01.2026 відповідачем копії витягів із наказів по особовому складу цивільного захисту (від 02.08.2016 № 392 «Про прийняття на службу ОСОБА_3 » та від 27.05.2022 р. №282 «Про зарахування осіб начальницького складу у розпорядження Голови ДСНС») не є доказом підтвердження аргументу відповідача про те, що протягом всього періоду існування трудових відносин між відповідачем і позивачем (04.10.2019 – 04.12.2019) посада директора Департаменту ресурсного забезпечення не була вакантною. Адже оскільки дана посада саме заміщувалась іншою особою, що означає виконання нею обов`язків тимчасово відсутнього працівника, за яким зберігається така посада, а також відсутність у справі доказів щодо продовження із такою особою строку дії контракту про проходження нею служби цивільного захисту (який припинився у серпні 2019 року) та доказів наявності у вказаної особи станом на 04 жовтня 2019 року необхідного для займання такої посади спеціального звання (не полковника, а саме генерал-майора, яке присвоєно позивачу), є підстави стверджувати про існування вакантної посади директора Департаменту ресурсного забезпечення у період 04.10.2019 – 04.12.2019. Крім того, представник позивача звернула увагу, що враховуючи розбіжності у всіх доказах відповідача щодо наявності вакантних посад у зазначений період та фактів того, що поданий 13 січня 2026 року відповідачем до суду Список вакантних посад державних службовців апарату ДСНС у період з 04.10.2019 р. по 04.12.2019 р. за підписом Голови ДСНС не є первинним документом (у тому числі витягом з первинного документу), що не дає змоги підтвердити достовірність наведеної у такому Списку інформації, а також що цей Список не містить обов`язкових реквізитів документу (дати його складення, реєстраційного індексу документа, місця його складення) та не оформлений на фірмовому бланку ДСНС, є підстави не враховувати судом зазначений Список як доказ у справі, а прийняти як достовірний доказ саме витяг із первинного документу - витяг зі штатного розпису на 2019 рік апарату Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій.
Наведена суперечність всіх доказів відповідача щодо наявних вакантних посад у його штатному розписі протягом періоду з 04 жовтня 2019 р. по 04 грудня 2019 р., а також відсутність критеріїв віднесення до документу як доказу Списку вакантних посад державних службовців апарату ДСНС у період з 04.10.2019 р. по 04.12.2019 р., поданого до суду 13 січня 2026 року, не була спростована відповідачем. 
Попередження без номера і без дати про наступне вивільнення було направлено відповідачем позивачу разом із витягом з наказу про поновлення його на роботі 25 жовтня 2019 року (а не в день видання наказу №70, тобто, 04 жовтня 2019 року). Крім того, наказ про попередження відповідачем позивача про наступне вивільнення не видавався. За таких обставин вбачається, що дане Попередження було складено відповідачем не у день поновлення позивача на роботі, а пізніше 04 жовтня 2019 року, що свідчить про недотримання відповідачем встановленого статтею 492 КЗпП України (станом на дату виникнення і всього строку існування трудових відносин між позивачем і відповідачем) двохмісячного строку повідомлення позивача про наступне його звільнення.
Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 (провадження № 61-3048св23 зауважив, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував працівникові всі наявні посади, які з`явилися на підприємстві, починаючи з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і які існували на день звільнення, в тому числі й тимчасові вакантні посади на період відсутності основного працівника. 
У матеріалах справи відсутні докази пропонування протягом всього строку дії трудового договору (04.10.2019 - 04.12.2019) відповідачем позивачу не лише рівнозначної посади державної служби цивільного захисту, але й тимчасових вакантних посад, які з 04 жовтня 2019 року і по 04 грудня 2019 року існували у штатному розписі відповідача. Крім того, матеріали справи не містять й доказів неможливості переведення відповідачем позивача за його згодою на іншу роботу/посаду, а також доказів відмови чи непогодження позивача як від переведення на будь-яку іншу роботу/посаду у структурі відповідача протягом всього строку існування трудових відносин, так і від запропонованих йому відповідачем протягом всього вказаного строку усіх вакантних посад у відповідача (враховуючи, що у Попередженні про наступне вивільнення відсутній підпис позивача про його ознайомлення із зазначеним там Списком вакантних посад). Акт комісії від 04.10.2019 за №28-6/15-52, не може підтверджувати ознайомлення відповідачем позивача із усіма вакантними посадами у штатному розписі відповідача, як і не може підтверджувати відмову позивача від його переведення на іншу роботу/посаду, яка пропонувалась би відповідачем позивачу протягом строку дії трудових відносин між ними. 
Листом від 04.12.2019 №28-17371/283 «Про звільнення» відповідач повідомив позивача про звільнення його 04 грудня 2019 року з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі наказу відповідача «Про звільнення» від 27 листопада 2019 року №80 (по особовому складу державної служби) відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку із реорганізацією. Лист був вручений позивачу 10 грудня 2019 року. При цьому, у Попередженні про наступне вивільнення позивач був повідомлений відповідачем про наступне його вивільнення через 2 (два) місяці на підставі вимоги за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. 
Суд зазначає, що підставою звільнення Позивача з роботи відповідачем було посилання на проведену реорганізацію. Разом із тим, з аналізу матеріалів справи встановлено, що відсутні будь-які докази проведення реорганізації відповідача у період з 04 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року. 
Крім того, матеріали справи не містять відомостей про проведення у відповідний період масового вивільнення працівників чи державних службовців ДСНС України з аналогічних підстав, що могло б свідчити про наявність системних організаційних змін та підтверджувати обґрунтованість застосування відповідачем такої підстави звільнення саме щодо позивача. 
Суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт проведення реорганізації або інших організаційно-штатних заходів, що об`єктивно зумовлювали необхідність звільнення позивача. Так само матеріали справи не містять відомостей про звільнення інших працівників з аналогічних підстав у відповідний період. За таких обставин суд позбавлений можливості дійти переконливого висновку про об`єктивність, обґрунтованість та належне правове підґрунтя застосованої до позивача підстави звільнення, що, у свою чергу, ставить під сумнів правомірність прийнятого відповідачем рішення. 
Отже, досліджені судом докази у їх сукупності та взаємному зв`язку дають підстави для висновку, що підстави, покладені відповідачем в основу звільнення позивача, не знайшли належного підтвердження під час судового розгляду. За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення відповідача про звільнення позивача не повною мірою відповідає вимогам трудового законодавства, унаслідок чого було порушено трудові права позивача.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодекс законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи мали місце у відповідача реальні зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи чи організації, скорочення чисельності або штату працівників, а також чи додержано власником або уповноваженим ним органом вимог законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівників. Зокрема, суд має перевірити наявність доказів відповідних змін в організації виробництва і праці, обставини щодо відмови працівника від переведення на іншу роботу або відсутності у власника чи уповноваженого ним органу можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі чи організації, а також з`ясувати, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи було його попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. 
З огляду на наведене, за відсутності належних доказів проведення реорганізації відповідача у спірний період суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією як на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодекс законів про працю України, так і пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до Наказу №80 від 27 листопада 2019 року відповідач мав виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до пункту 4 статті 87 Закону №889-VIII, а також компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 04 жовтня 2019 року до дати звільнення. Підставою звільнення вказано Попередження про наступне вивільнення та акт про ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення від 04.10.2019 №28-6/15-52. 
Водночас доказів проведених відповідачем розрахунків із позивачем у зв`язку із його звільненням з роботи матеріали справи не містять. 
У трудовій книжці позивача має місце інформація про поновлення його на роботі згідно наказу №70 від 04 жовтня 2019 року та про його звільнення з посади згідно наказу №80 від 27.11.2019. 
Враховуючи неподання відповідачем витребуваних у нього судом доказів з питань оплати праці позивача з метою визначення розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, представник позивача у Додаткових поясненнях щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 08 січня 2026 року надала розрахунок із застосуванням відповідних правових підстав його проведення, розмір якого визначений станом на 31.12.2025 і складає 1518 673,14 грн., а також обґрунтувала відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розмір заробітної плати, отриманої позивачем на новій роботі, виконуваній під час періоду вимушеного прогулу, та надала пояснення визначеного періоду вимушеного прогулу позивача з датою його початку 04.10.2019 р., враховуючи, що відповідач фактично не допустив позивача до роботи та фактично не сплачував йому заробітної плати протягом всього строку дії трудових відносин між ними. 
Позивач вважає, що оскільки відповідач порушив вимоги щодо поновлення позивача на роботі та його подальше звільнення з роботи, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. 
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнили в повному обсязі. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, суд бере до уваги наступне.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі №889-VIII.
Згідно пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України «публічна служба» – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. 
Суд зазначає, що будь-яка публічна служба є державною службою. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України №889-VIII «Про державну службу» державна служба визначається як публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. 
Частиною першою статті 101 Кодексу цивільного захисту України від 02.10.2012 №5403-VI встановлено, що служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, покликаною забезпечувати пожежну охорону, захист населення та територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації та ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період. 
Згідно з пунктом 7 частини 2 статті 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців державних органів, а частина 11 статті 91 Закону №889-VIII передбачає особливості вступу, проходження та припинення державної служби у державних органах, зокрема в органах системи цивільного захисту. 
Суд виходить із того, що відповідно до частини 10 статті 91 Закону №889-VIII повноваження керівника державної служби в органах, зокрема в ДСНС, здійснює керівник відповідного державного органу, що передбачає забезпечення дотримання законних прав працівників під час проходження державної служби, включаючи право на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України. 
Згідно із частиною другою статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а частиною четвертою статті 19 Закону №889-VIII встановлено, що при реалізації права на державну службу не допускаються будь-які форми дискримінації. 
Суд констатує, що факт видання відповідачем наказу №70 від 04.10.2019 року про поновлення Позивача на роботі підтверджує укладення трудового договору між Позивачем та відповідачем. Водночас, наказ №70 не містить умов оплати праці, що порушує частину першу статті 33 Закону №889-VIII та основні положення трудового законодавства. 
Матеріали справи не містять доказів фактичного допущення Позивача до роботи, забезпечення робочого місця, виділення необхідного обладнання та інформації для виконання посадових обов`язків, ознайомлення з внутрішнім службовим розпорядком та правилами техніки безпеки, а також фактичної виплати заробітної плати за посадою, на яку його поновлено. 
Суд враховує доводи відповідача, викладені у клопотанні від 13.01.2026 № 08-19/12, відповідно до яких посада директора Департаменту ресурсного забезпечення належить до атестованих посад. За таких обставин призначення позивача на зазначену посаду викликає обґрунтовані сумніви з огляду на особливості правового статусу такої посади та встановлені до неї вимоги. 
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії щодо поновлення позивача на вказаній посаді могли мати формальний характер, що підлягає оцінці суду в контексті дотримання відповідачем вимог законодавства про працю та державну службу.
Верховний Суд у постанові від 17.06.2020 р. у справі №521/1892/18 зазначив, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника до виконання обов`язків та його поінформування про наявність наказу про поновлення. Відсутність фактичного допуску Позивача до роботи та непроведення виплат заробітної плати свідчить про невиконання відповідачем судового рішення та формальний характер поновлення на роботі. 
Отже, суд доходить висновку, що сам факт видання наказу №70 від 04.10.2019 без фактичного допуску Позивача до роботи та забезпечення умов праці є недостатнім для визнання того, що Позивач був дійсно поновлений на посаді.
Суд звертає увагу, що відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 99 Кодексу цивільного захисту України, до персоналу (кадрів) органів управління та сил цивільного захисту належать особи рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом, державні службовці та інші працівники, з якими укладається трудовий контракт. Перелік посад, що підлягають заміщенню особами вищого начальницького складу служби цивільного захисту, та граничних спеціальних звань за цими посадами затверджується Президентом України.
Трудові відносини працівників органів управління та сил цивільного захисту регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). Відповідно до абзацу третього пункту 51 та пункту 55 постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 р. №593 «Про затвердження Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» після укладення контракту видається наказ по особовому складу про прийняття на службу цивільного захисту і призначення на посаду.
Новий контракт про проходження служби укладається між посадовою особою, якій надано право на підписання контракту, та особою рядового і начальницького складу не пізніше, ніж за два тижні до закінчення строку дії чинного контракту. Про укладення нового контракту оголошується у наказі по особовому складу не пізніше наступного дня після закінчення строку дії попереднього контракту, після чого він набирає чинності.
Відповідно до статті 85 Закону України №889-VIII (станом на дату виникнення спірних відносин), у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. У разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.
Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.
Суд також враховує, що згідно з Додатком 9 до Указу Президента України від 21.03.2002 р. №277, яким затверджено Перелік посад, що підлягають заміщенню особами вищого начальницького складу та граничних спеціальних звань за цими посадами в Державній службі з надзвичайних ситуацій та інших органах і підрозділах цивільного захисту, станом на дату поновлення Позивача на роботі (04 жовтня 2019 року) відповідач мав право призначити на посаду директора Департаменту ресурсного забезпечення особу зі спеціальним званням генерал-майора.
З матеріалів справи вбачається, що із ОСОБА_3 був укладений контракт про проходження служби цивільного захисту, на підставі якого останній займав посаду директора Департаменту ресурсного забезпечення згідно з наказом відповідача (по особовому складу цивільного захисту) від 02.08.2016 №392 «Про прийняття на службу ОСОБА_3 ».
Водночас встановлено, що строк дії зазначеного контракту закінчився до моменту поновлення Позивача на роботі 04 жовтня 2019 року.
Суд виходить із того, що відповідно до вимог законодавства про проходження служби цивільного захисту, у разі укладення нового контракту з особою рядового чи начальницького складу після закінчення попереднього контракту, відповідач зобов`язаний видати відповідний наказ по особовому складу про укладення нового контракту. Саме такий наказ є належним та допустимим доказом продовження проходження служби конкретною особою та підтвердженням зайняття нею відповідної посади.
Однак у матеріалах справи відсутній будь-який наказ по особовому складу про укладення з ОСОБА_3 нового контракту після закінчення строку дії попереднього. Так само відсутні інші належні та допустимі докази, які б підтверджували, що станом на 04 жовтня 2019 року посада директора Департаменту ресурсного забезпечення фактично заміщувалася іншою особою.
За таких обставин відповідач не довів належними та допустимими доказами своє твердження про те, що на дату видання наказу №70 від 04.10.2019 спірна посада директора Департаменту ресурсного забезпечення не була вакантною у зв`язку із її заміщенням іншою особою. Недоведеність заперечень відповідача у цій частині, з урахуванням принципу змагальності сторін та розподілу обов`язку доказування, свідчить про їхню необґрунтованість. 
Суд вважає, що станом на момент поновлення позивача на роботі посада директора Департаменту ресурсного забезпечення не була належним чином зайнята іншою особою.
Суд звертає увагу, що наявність у позивача в установленому порядку присвоєного спеціального звання генерал-майора цивільного захисту створює правові підстави для його поновлення на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення. Це положення співвідноситься з Додатком 9 до Указу Президента України від 21.03.2002 р. №277, який визначає перелік посад, що підлягають заміщенню особами вищого начальницького складу, та граничні спеціальні звання за цими посадами.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані роботодавцем у разі поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Аналогічна за змістом правова норма передбачена пунктом 1 частини першої статті 88 Закону України №889-VIII, згідно з яким підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала. Таким чином, чинним законодавством гарантовано поновлення особи на тій посаді, яку вона раніше займала, що передбачає обов`язок роботодавця забезпечити фактичну можливість поновлення, зокрема шляхом попереднього звільнення працівника, який займав відповідну посаду, якщо така посада була зайнята.
Однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України). Звільнення працівника може відбуватися, зокрема, за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у разі змін в організації виробництва і праці, ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. Для державних службовців спеціальні підстави містяться у пункті 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, відповідно до якої підставою припинення державної служби є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, а також реорганізація державного органу. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону №889-VIII суб`єктом призначення є державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби та звільняти з неї.
Суд погоджується з аргументом позивача, що у спірних правовідносинах суб`єктом призначення є саме відповідач. 
Відтак, підставою для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII могла бути реорганізація саме відповідача як державного органу, а не припиненого міністерства, права та обов`язки якого перейшли до відповідача у порядку правонаступництва. 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів реорганізації відповідача протягом періоду існування трудових відносин між позивачем і відповідачем (з 04.10.2019 по 04.12.2019), а відтак відсутні належні правові підстави для звільнення позивача на підставі наказу №80 від 27.11.2019 з мотивів реорганізації.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 цієї статті, допускається лише за умови неможливості переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частини перша та третя статті 492 КЗпП України встановлюють обов`язок роботодавця персонально попередити працівника не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати йому іншу роботу на тому ж підприємстві. 
Суд зазначає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати позивачу всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, освіті та досвіду, незалежно від того, в якому структурному підрозділі він працював. Цей обов`язок поширюється на весь період від дня попередження до дня фактичного звільнення.
Правова позиція щодо змісту цього обов`язку неодноразово викладалася у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 07.11.2011 у справі №6-45цс11, Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №800/538/17, а також у постановах від 09.02.2023 у справі №686/5292/21 та від 13.12.2023 у справі №534/625/22. У зазначених рішеннях наголошено, що роботодавець вважається таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, лише за умови пропонування всіх наявних вакансій, у тому числі тимчасових, які існували протягом усього періоду попередження та на день звільнення. Персональне попередження передбачає фактичне доведення інформації до працівника, щоб він був достовірно обізнаний про майбутнє звільнення та мав можливість реалізувати своє право на працевлаштування.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо працевлаштування позивача, зокрема не підтверджено, що йому були запропоновані всі вакантні посади у період від попередження до дня звільнення. 
Суд також встановив, що відповідач не дотримався вимог щодо оформлення документів, встановлених Правилами організації діловодства у державних органах та Інструкцією ДСНС з діловодства, а також вимог ДСТУ 4163-2003 щодо обов`язкових реквізитів документа, серед яких дата документа, реєстраційний індекс та місце його складення. Вивчивши документи, надані відповідачем (Список вакантних посад державних службовців за період з 04.10.2019 по 04.12.2019 р., Попередження про наступне вивільнення позивача та Акт комісії від 04.10.2019 року), суд встановив, що вони містять суттєві недоліки: відсутні дата, реєстраційний індекс та/або місце складення. 
Суд зазначає, що зазначені формальні недоліки унеможливлюють достовірну ідентифікацію та перевірку документів, що, у свою чергу, робить неможливим встановлення обставин, які вони мали підтверджувати. 
Тобто формальний недолік документів безпосередньо призводить до неможливості підтвердити ключові обставини, на які посилався відповідач, а відтак ці документи втрачають доказову силу у справі. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи щодо зайнятості посади та дій щодо звільнення позивача. 
Також суд встановив, що відповідач у день звільнення позивача не надав йому належно оформлену трудову книжку та не провів розрахунки, передбачені статтями 47 та 116 КЗпП України. Крім того, не було видано копію наказу №80 від 27.11.2019 року. Така відсутність дій відповідача свідчить про формальну природу звільнення, що унеможливлює підтвердження факту законного розірвання трудового договору. У зв`язку з цим документи, на які посилався відповідач, не можуть розглядатися як належні та достовірні докази правомірності його дій.
Суд враховує, що відповідач не спростував аргументи позивача належними доказами, подав лише частину витребуваних документів та допустив суперечливі відомості у наданих матеріалах. У сукупності це свідчить про відсутність підстав для визнання законності поновлення позивача з наступним його звільненням.
Крім цього суд встановив, що відповідач фактично створив умови вимушеного прогулу позивача з 04.10.2019, оскільки останнього не було допущено до виконання трудових обов`язків та не здійснювалась виплата заробітної плати. Відповідно, позивач не міг реалізувати своє право на роботу, що прямо випливає з порушення встановленої законом процедури звільнення після поновлення (Постанова КЦС ВС від 30 липня 2025 року у справі №761/40406/23).
Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за наказом №80 від 27.11.2019 року відбулося без законних підстав та з порушенням статей 47 та 492 КЗпП України. 
Відповідно до частин 2 та 3 статті 235 Кодексу законів про працю України під час прийняття рішення про поновлення працівника на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше одного року. У випадку, якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Згідно з практикою Верховного Суду, зокрема постановою від 12.04.2024 у справі №580/3955/22 (п.п.38-40), однією із гарантій дотримання трудових прав є виплата незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, коли він позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) уточнила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є заробітною платою, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати трудову функцію. Цей висновок підтверджується частиною другою статті 235 КЗпП України.
Середній заробіток визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі – Порядок №100). Згідно з пунктами 1-10 Порядку №100, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується виходячи з заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, з урахуванням всіх виплат, доплат, надбавок, премій та інших винагород, пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням підвищень тарифних ставок і посадових окладів.
При визначенні розміру середнього заробітку суд керувався законодавством, яке діяло у період виникнення спірних відносин, зокрема: Законом №889-VIII, Законом №4282-IX, постановами Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017, №1109 від 23.10.2023 та №1409 від 29.12.2023, а також нормами Закону про Державний бюджет України на відповідні роки.
Суд також врахував преюдиційну обставину щодо розміру посадового окладу позивача на 2019 рік, встановлену рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2020 у справі №640/20797/19, яке набрало законної сили. Виходячи з цього рішення та підвищень посадового окладу у подальші роки, суд визначив середньоденний заробіток позивача з урахуванням коефіцієнтів підвищення на відповідні періоди.
Середньоденний заробіток за відповідні періоди з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу становить 04.10.2019 – 31.12.2019 – 675,34 грн.; 2020-2021 рр. – 736,12 грн.; 2022-2023 рр. – 783,39 грн.; 2024-2025 рр. – 1 357,43 грн.
Кількість робочих днів за відповідні періоди: 2019 р. – 61 р.д.; 2020 р. – 251 р.д.; 2021 р. – 250 р.д.; 2022 р. – 249 р.д.; 2023 р. – 260 р.д.; 2024 р. – 262 р.д.; 2025 р. – 261 р.д.
Загальна кількість робочих днів за період з 04.10.2019 по 31.12.2025 року склала 1 594. На підставі цього розрахунку суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за період вимушеного прогулу становить 1 518 673,14 грн. (один мільйон п`ятсот вісімнадцять тисяч шістсот сімдесят три грн. 14 коп.).
Таким чином, ураховуючи встановлену незаконність звільнення позивача, його фактичну неможливість виконувати трудові обов`язки та відсутність виплат за цей період, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 04.10.2019 по 31.12.2025 року у зазначеній сумі.
Вказаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути зменшений, адже чинним законодавством не встановлено можливість зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму заробітної плати на новій роботі. 
У Постанові від 20.06.2018 року у справі №826/808/16 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що працевлаштування незаконно звільненого працівника на новій роботі не впливає на визначення розміру його середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі поновлення на раніше займаній посаді. 
Така правова позиція була підтримана Верховним Судом й у наступних його постановах: від 22.05.2019 р. у справі №572/2429/15-ц, від 29.10.2020 р. у справі №826/676/16, від 20.09.2023 р. у справі №757/8304/22, від 04.07.2023 р. у справі №754/13157/19, від 12.04.2024 р. у справі №580/3955/22 тощо. 
Отже, на тривалість періоду вимушеного прогулу не впливає факт працевлаштування позивача на новій роботі, а розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути зменшений на суму зарплати на новій роботі
Ґрунтуючись на висновках Великої Палати Верховного Суду у її Постанові від 08.12.2021 р. у справі №9901/407/19, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Тож, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Вказаний висновок підтверджено також й Верховним Судом у наступних його постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17, від 18.01.2022 р. у справі №607/2699/17, від 18.01.2023 р. у справі №752/23602/20. 
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості розподілу обов`язку доказування у справах адміністративної юрисдикції щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Зокрема, у таких справах обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення, вчиненої дії чи допущеної бездіяльності покладається саме на відповідача – суб`єкта владних повноважень.
Зазначена правова норма відображає принцип презумпції неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що означає обов`язок такого суб`єкта довести, що його рішення прийнято на законних підставах, у межах наданих повноважень та із дотриманням визначеної законом процедури.
Аналогічний підхід узгоджується із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказана конституційна норма встановлює імперативний обов`язок суб`єктів владних повноважень обґрунтовувати правомірність своїх управлінських рішень та підтверджувати їх належними доказами у разі виникнення судового спору.
Разом з тим, під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доведення правомірності оскаржуваного рішення. Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності підтверджували законність і обґрунтованість видання наказу про звільнення позивача, а також свідчили б про наявність передбачених законом підстав для прийняття такого рішення та дотримання встановленої процедури його прийняття.
Оцінюючи наявні у справі докази, суд виходить із приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Судом досліджено всі надані сторонами докази, перевірено доводи та заперечення учасників справи, а також надано належну правову оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності. За результатами такого дослідження суд дійшов висновку, що надані відповідачем матеріали не підтверджують правомірності прийняття спірного наказу, а відтак не спростовують доводів позивача щодо протиправності його звільнення.
Керуючись статтями 2, 72-78, 90, 173-183, 192-198, 211, 217, 227, 228, 242, 246, 250 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ №80 від 27.11.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із реорганізацією.
Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 04.10.2019 року шляхом видання відповідного наказу та забезпечення позивачу фактичного допуску до роботи та виплати заробітної плати.
Стягнути з Державної служби України з надзвичайних ситуацій за час вимушеного прогулу за період з 04.10.2019 року по 31.12.2025 року середній заробіток у розмірі 1 518 673,14 грн. (один мільйон п`ятсот вісімнадцять тисяч шістсот сімдесят три грн. 14 коп.). 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 18.03.2026.

Суддя Панченко Н.Д.