_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/12241/25
Провадження № 2/947/219/26
РІШЕННЯ
Іменем України

06.03.2026 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі:
- секретаря судового засідання Дімової Є.В.,
- представника позивача за первісним позовом – ОСОБА_1 ,
- представника відповідача за первісним позовом – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу:
- за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя (автомобіля),
- за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя (автомобіля),

ВСТАНОВИВ:

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи
У квітні 2025 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернулася ОСОБА_3 (далі також – позивачка за первісним позовом), поданим в його інтересах представником ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (далі також – відповідач за первісним позовом) про проділ спільного сумісного майна подружжя, а саме автомобіля марки «Toyota», моделі «RAV-4 Hybrid», н.з. НОМЕР_1 , шляхом стягнення із ОСОБА_4 у виді компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 675 060 грн. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки за первісним позовом – ОСОБА_1 зазначив, що під час шлюбу подружжя за спільні кошти придбано автомобіль, право власності на який зареєстроване за дружиною. У подальшому подружжя розлучилося, у зв`язку з чим виникла необхідність у поділі їх спільного сумісного майна, зокрема автомобіля, який є неподільною річчю. Чоловік у добровільному порядку не бажає здійснити такий поділ, відтак позивачка звернулася з цим позовом до суду з вимогою про поділ автомобіля шляхом визнання за нею права власності та стягнення з відповідача коштів у виді компенсації половини вартості автомобіля. 
У відзиві на первісний позов представник відповідача – ОСОБА_2 зазначив, що відповідач не заперечує перебування оспорюваного автомобіля у спільній сумісній власності колишнього подружжя, однак вказав, що наразі в провадження суду перебуває ще два позови між цими самими сторонами про поділ нерухомого майна подружжя та іншого автомобіля, який зареєстрований за відповідачем. Рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 вказаний автомобіль був визнаний спільним сумісним майном подружжя та поділений між ними шляхом визнання за відповідачем права особистої приватної власності на нього та стягнення коштів з ОСОБА_4 у виді компенсації вартості 1/2 частки автомобіля на користь ОСОБА_3 . Відтак стягнення з нього вартості 1/2 частки автомобіля, яким він не володіє, не відповідатиме принципу рівності та справедливості при поділі майна подружжя. 
Разом з відзивом 15.07.2025 до суду представником відповідача за первісним позовом подано зустрічний позов.
Ухвалою суду від 01.10.2025, після усунення недоліків, постановлено прийняти до розгляду зустрічний позов з такими позовними вимогами: здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на автомобіль марки «Toyota», моделі «RAV-4 Hybrid», н.з. НОМЕР_1 , та стягнути з ОСОБА_3 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 675 060 грн. Позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одному провадженні з первісним позовом. 
Обґрунтування зустрічного позову є аналогічними відзиву. 
Подібними є також доводи представника позивача за первісним позовом – Рибака А.В. у відповіді на відзив на первісний позов.
Інших заяв по суті справи не надходило. 
Заяви та клопотання учасників справи 
Не надходили.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 07.05.2025 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судові засідання призначалися на 27.05.2025, 17.06.2025, 15.07.2025, 10.09.2025, 01.10.2025. 
Ухвалою суду від 01.10.2025 постановлено прийняти до розгляду зустрічний позов та перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовчі судові засідання призначалися на 04.11.2025, 25.11.2025, 12.12.2025, 03.02.2026, 26.02.2026. 
Ухвалою суду від 03.02.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 26.02.2026. 
У судовому засіданні 26.02.2026 представник позивача за первісним позовом позовні вимоги просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову – відмовити. Представник відповідача за первісним позовом просив відмовити в його задоволенні з одночасним задоволенням позовних вимог за зустрічним позовом. 
Фактичні обставини справи
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів з огляду на таке. 
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 07.11.2012 підтверджено укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованого виконавчим комітетом Червоногребельської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, актовий запис № 05 від 07.11.2012. Після одруження подружжю визначено прізвища « ОСОБА_5 / ОСОБА_5 ». 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2024 у справі № 947/10486/24 означений шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ». 
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль марки «Toyota», моделі «RAV-4 Hybrid», н.з. НОМЕР_1 , 14.01.2021 зареєстровано за ОСОБА_3 . 
Водночас, судом установлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувають ще дві цивільні справи між тими ж самими сторонами про поділ нерухомого майна подружжя та іншого автомобіля, який зареєстрований за відповідачем. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 у справі № 947/12052/25 (головуючий суддя – Петренко В.С.) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя – задоволено частково. Ухвалено поділити спільне майно подружжя – електроавтомобіль автомобіль марки «Hyundai ne/f5e24», комерційний опис «iONIQ 5», н.з. НОМЕР_4 . В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на електромобіль марки «Hyundai ne/f5e24», комерційний опис «iONIQ 5», н.з. НОМЕР_4 . Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки автомобіля марки «Hyundai ne/f5e24», комерційний опис «iONIQ 5», н.з. НОМЕР_4 , в розмірі 420 705 грн. В частині вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу – відмовлено. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2025 дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 зупинено у зв`язку з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_3 . 
Провадження в іншій цивільній справі № 947/10140/24 (головуюча суддя – Гниличенко М.В., справа не розглянута по суті, тривають експертизи) відкрито за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності по 1/2 частки за кожним на:
- земельну ділянку, площею 0,0383 га, кадастровий номер 5110136900:41:003:0045, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 215,8 кв. м, житловою площею 96,8 кв. м (кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:41:003:0045); 
- земельну ділянку, площею 0,0231 га, кадастровий номер 5110136900:41:003:0057, за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- земельну ділянку, площею 0,048 га, кадастровий номер 5110136900:41:003:0065, за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Тоуоtа», моделі «RAV-4 Нуbrid», н.з. НОМЕР_1 . 
Визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «Нуundai», моделі «Іоniq 5», н.з. НОМЕР_5 . 
Стягнути з ОСОБА_4 компенсацію на користь ОСОБА_3 , що полягає в різниці вартості автомобілів в розмірі 179 447,10 грн. 
Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності по 1/2 частки за кожним на будівельні матеріали і конструктивні елементи, що у своїй сукупності становлять конструкцію будинку, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер 5110136900:41:003:0057, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права замовників будівництва самочинно збудованого будинку, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер 5110136900:41:003:0057, за адресою: АДРЕСА_1 , з правом подальшого введення будинку в експлуатації на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у встановленому законом порядку.
14.07.2025 до суду у справі № 947/10140/24 представником позивача – адвокатом Рибаком А.В. подано заяву про часткову відмову від позовних вимог, а саме в частині поділу двох автомобілів – марки «Тоуоtа», моделі «RAV-4 Нуbrid», н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля марки «Нуundai», моделі «Іоniq 5», н.з. НОМЕР_5 . 
Ухвалою суду від 14.07.2025 в означеній частині позовних вимог провадження закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в порядку п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Застосовані норми права
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1, 2 ст. 60 СК України). 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч. 1, 2 ст. 68 СК УКраїни). 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України) 
Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України). 
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 1-3 ст. 364 ЦК України).
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (ч. 1-3 ст. 370 ЦК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України). 
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України).
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 1-4 ст. 372 ЦК України). 
Як зазначив Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 постанови).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (п. 23 Пленуму). 
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми (п. 25 Пленуму). 
Мотиви прийнятого рішення
З кумулятивного аналізу приписів норм СК України та ЦК України логічно випливає, що під час вирішення питання про поділ спільного сумісного майна подружжя суд повинен виходити з обсягу всього наявного у сторін майна та його вартості. В іншому разі суд розглядає вимоги, керуючись принципом диспозитивності. 
Під час поділу майна суд виходить з рівності часток подружжя, за виключенням наявності на стороні одного з подружжя істотних обставин, які дають суду підстави для збільшення/зменшення частки одного з подружжя в майні. 
При цьому, суд повинен так поділити майна, щоб подальше його використання було можливим сторонами без обмежень зі сторони іншого з подружжя, тобто забезпечити подальше ефективне користування об`єктами права особистої приватної власності. 
ЦК України надає для цього суду певний правовий інструментарій, пов`язаний з можливістю ефективного поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності у виді відповідних інститутів. 
Так, застосування правового інституту «виділу частки із майна» застосовується за загальним правилом у разі необхідності виділу частки співвласника за позовом останнього (ініціатора виділу) до інших співвласників. У разі неможливості поділу майна ініціатору виділу присуджується відповідна компенсація, рівна вартості його частки.
Натомість правовий інститут «припинення права на частку» характеризується наявністю 4-х обов`язкових обставин, передбачених гіпотезою норми ч. 1 ст. 365 ЦК України. У цьому разі ініціатором припинення права на частку до, або під час судового розгляду (до винесення рішення), на депозитний рахунок суду повино бути внесено вартість частки, право власності на яку припиняється, для компенсації співвласникові (відповідачеві).
Водночас, аналіз приписів спеціальної норми ч. 4, 5 ст. 71 СК України дає підстави для висновку, що під час припинення права на частку в ході поділу спільного сумісного майна подружжя, наявності 4-х обов`язкових обставин, передбачених гіпотезою норми ч. 1 ст. 365 ЦК України, не є обов`язковим. 
Визначальним для правильного застосування цих правових інститутів є факт того, хто є титульним власником майна (хто це майно фактично використовує) і бажає в подальшому ефективно його використовувати безвідносно до вимог іншого співвласника. 
У іншому випадку застосовується інститут «поділу майна». 
За результатами застосування означених правових інститутів, частки, що були сформовані на підставі рішення суду виділяються в натурі та стають окремими об`єктами майнових правовідносин, за виключенням множинності співвласників, які залишилися після виділу/припинення права на частку іншого із співвласників. У цьому разі майно, що залишилося, продовжує перебувати у спільній сумісній власності інших співвласників.  У цій справі позивачкою за первісним позовом ОСОБА_3 , як ініціаторкою поділу, обрано неправильний спосіб захисту. Оскільки вона є титульним власником оспорюваного автомобіля марки «Тоуоtа», відтак повинен бути застосований правовий інститут «припинення права на частку», з одночасним внесенням на депозитний рахунок суду вартості 1/2 частки вказаного автомобіля для виплати компенсації іншому співвласникові ОСОБА_4 . 
Оскільки означений автомобіль використовувався та використовується виключно позивачкою як титульним власником або за її згодою іншими особами, відтак стягнення з відповідача на її користь ще додатково вартості 1/2 частки вказаного автомобіля призведе до безпідставного збагачення за рахунок іншої особи та не відповідатиме принципу розумності та пропорційності у поділі майна колишнього подружжя.
Разом з цим, посилання позивача за первісним позовом на численну практику Верховного Суду щодо застосування положень ст. 364, 365 ЦК України, не спростовує, а підтверджує висновки суду у цій справі.
Щодо зустрічних позовних вимог
Як вже зазначалося, ухвалою суду від 14.07.2025 у справі № 947/10140/24 постановлено прийняти відмову від позову в частині за заявою представника позивача ОСОБА_4 – адвоката Рибака А.В., а саме щодо поділу двох автомобілів – марки «Тоуоtа», моделі «RAV-4 Нуbrid», н.з. НОМЕР_1 , та марки «Нуundai», моделі «Іоniq 5», н.з. НОМЕР_5 . Провадження у справі в цій частині закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 1 ст. 261 ЦПК України)
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (ч.2 ст. 256 ЦПК України). 
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).
Отже, відповідач за первісним позовом відмовився від поділу автомобілів як спільного сумісного майна подружжя у іншій справі № 947/10140/24. Означена відмова прийнята судом. Ухвала набрала законної сили 14.07.2025. Зустрічний позов подано 15.07.2025. Відтак підстав для його задоволення не вбачається, позаяк відповідач за первісним позовом вже остаточно розпорядився своїм процесуальним правом вимагати проділу автомобілів подружжя. 
Тому справа в частині зустрічних позовних вимог підлягає закриттю.
Висновки суду
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 
Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
При оцінці доказів у цивільній справі суд застосовує такий стандарт доказування як «перевага більш вагомих доказів» (баланс ймовірностей), коли висновок про існування cтверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним (переконливим), аніж протилежний. Натомість, застосування у цій справі надмірного стандарту доказування буде мати ознаку свавільності судового рішення, що може призвести до порушення права на справедливий суд.
Керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності судового розгляду суд доходить висновку, що позивачкою за первісним позовом обрано неналежний спосіб захисту, що є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також суд відхиляє позовні вимоги за зустрічним позовом з мотивів, викладених вище. 
Іншого перед судом не доведено.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010).
Отже суд, надавши відповідь на основні аргументи сторін, які відноситься до предмету спору, та обґрунтувавши прийняте рішення, не вбачає за необхідне надавати відповідь на кожний детальний аргумент, указаний в заявах по суті справи, які не стосуються предмету спору. 
Щодо судових витрат
За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. 
Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). 
Оскільки первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення, судові витрати позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовами не компенсуються. 
З урахуванням викладеного, керуючись ст. 49, 81, 141, 255, 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

1. У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя (автомобіля) – відмовити.
2. Провадження у справі в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя (автомобіля) – закрити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя             К. А. Цирфа