ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року 	м.Полтава	Справа №440/6403/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпуску за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік.
Під час розгляду справи суд
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/6403/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Аргументи учасників справи
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України, у складі Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 . Зазначив, що під час проходження військової служби відповідач не у повному обсязі нарахував та виплатив грошове забезпечення позивача, а саме: грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпуску за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів, невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік, внаслідок чого позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
19.05.2025 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому представник військової частини НОМЕР_1 просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №364 віл 28.12.2024 року (міститься в матеріалах справи) солдат ОСОБА_1 використав щорічну основну відпустку лише за 2023 та 2024 рік. У вищевказаному наказі і у грошовому атестаті, який надійшов з військової частини НОМЕР_2 , відомості про невикористання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2022 року (що надало б йому право на відповідну компенсацію) відсутні. Також зазначено, що за час проходження військової служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 останній копії посвідчення учасника бойових дій не надавав, копія посвідчення учасника бойових дій відсутня у справі ОСОБА_1 останній не повідомляв своїх безпосередніх командирів про наявність у нього статусу учасника бойових дій, зокрема й рапортом. Крім того, ОСОБА_1 за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не брав. У зв`язку з цим військова частина НОМЕР_1 не знала та не могла знати про наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, що могло б бути підставою для виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку.
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що позивач у період з 10.03.2022 по 28.12.2024 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що визнається сторонами.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.12.2024 № 364 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2025 №45 позивача виключено 13.02.2025 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку з його звільненням з військової служби у запас, та наказано виплатити йому компенсацію за невикористані щорічну основну відпустку за 2023-2025 роки.
Стверджуючи про невиплату всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення, а саме: грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпуску за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів, невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік, позивач звернувся до суду з позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Норми права, які підлягають застосуванню
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За змістом частини першої статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
У силу абзацу третього пункту 14 цієї статті, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про відпустки" установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення Збройних Сил України закріплені у Порядку №260, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.
Пункт 2 розділу І Порядку № 260 (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) визначає, що грошове забезпечення охоплює:
- щомісячні основні (посадовий оклад, оклад за званням, надбавка за вислугу років);
- щомісячні додаткові (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагорода за кібербезпеку, премія);
- одноразові додаткові (винагороди, додаткова винагорода на період воєнного стану, допомоги).
Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 встановлено, що інші додаткові виплати, не передбачені цим Порядком, здійснюються згідно з чинним законодавством.
Пункти 3-6 розділу ХХХІ Порядку № 260 (у редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначає, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:
тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня;
тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), накази про звільнення яких підписано минулого року, але які не виключені зі списків військової частини, відпустка за період служби в поточному році не надається і грошове забезпечення за час такої відпустки не виплачується.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Висновки щодо правозастосування 
Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку про те, що законодавство не передбачає можливості позбавлення військовослужбовця права на відпустку, яке він не реалізував у попередньому календарному році. У кожному наступному календарному році військовослужбовець має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані у попередніх роках. Це, зокрема, виражається і в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з військовослужбовцем, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Так, відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення військовослужбовця - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-XII.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, який відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Предметом спору у цій справі є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за 10 діб додаткової відпустки за 2024 рік, 10 діб додаткової відпустки за 2025 рік, як учаснику бойових дій.
З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 10.03.2022 по 28.12.2024 та у військовій частині НОМЕР_1 з 28.12.2024 по 13.02.2025.
Водночас матеріали справи не містять доказів надання позивачу щорічної основної відпустки за 2022 рік та нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік. 
Також суд звертає увагу, що відповідач, військова частина НОМЕР_1 , ставив під сумнів кількість днів щорічної основної відпустки за 2002 рік, яка була зазначена позивачем у своєму позові. При цьому відповідач стверджував, що не має документальної інформації про період служби позивача за 2022 рік, оскільки в цей період він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка не передала військовій частині НОМЕР_1 відповідної інформації. 
У матеріалах справи наявна довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України /а.с. 29/, у якій зазначено, що солдат ОСОБА_1 у період з 24.02.2023 по 30.03.2023, з 01.11.2023 по 25.03.2024, з 19.06.2024 по 21.06.2024 та з 10.09.2024 по 13.09.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в районі н.п. Оріхів, Пологівського району Запорізької області, н.п. Селідове, Очеретине, Новокалинове, Покровського району Донецької області. АДРЕСА_2 .
Залученою до матеріалів справи копією посвідчення учасника бойових дій позивача підтверджено, що його видано 19.05.2024 /а.с.18/.
Отож матеріалами справи підтверджено наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2024, 2025 роки.
Тому суд констатує, що право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 і 2025 роки - є порушеним. 
Відповідно, суд має застосувати ефективний засіб захисту порушеного права, який у обставинах даної справи є зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити спільну грошову компенсацію. 
Однак при цьому суд не вважає за можливе вказівку у резолютивній частині судового рішення на визначену кількість днів невикористаної відпустки, як про це просив позивач, і щодо основної за 2022 рік, і щодо додаткової за 2024-2025 рр. У матеріалах справи відсутнє чітке документальне підтвердження кількості днів невикористаних відпусток, незважаючи на неодноразове витребування судом доказів, як у відповідача, так і у третьої особи, військової частини НОМЕР_2 . 
Тому, констатувавши порушення права позивача, суд, зобов`язує відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення порушеного права. Суд вказує, що відповідач, військова частина НОМЕР_1 , при виконанні судового рішення має самостійно витребувати документи військової частини НОМЕР_2 , виконавши всі обов`язки як роботодавця, і на підставі отриманих документальних даних відповідач має нарахувати компенсацію за всі дні невикористаних відпусток. 
Отже, резюмуючи, позов належить задовольнити.

Розподіл судових витрат
За правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд стягує судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Вирішуючи питання стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 справі №810/3806/18, від 19.09.2019 у справі №826/8890/18.
З матеріалів справи виявлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Винокуровим Олександром Вікторовичем 17.12.2024 був укладений договір про надання правової допомоги №274-24АС.
В Додатковій угоді від 06.05.2025 до Договору про надання правової допомоги від 17.12.2024 №274-24 АС, визначено фіксований розмір гонорару в сумі 50 000,00 грн.
Також, до суду надано детальний розрахунок робіт, в якому зазначено кількість витрачених годин на надання правової допомоги.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд приймає до уваги аргументи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення судових витрат на правничу допомогу, незначну складність цієї справи, незначну кількість процесуальних дій представника та зменшує розмір заявлених витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя		І.С. Шевяков