Справа № 192/2303/25 
Провадження № 2/192/440/26 
РІШЕННЯ
Іменем України

07 квітня 2026 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі 

головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання - Короти Л. С., 
представника позивача – Осадчука Р. М. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Солоне Дніпровського (Солонянського) району Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 01 вересня 2025 року звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити дії, а саме: укласти договір іпотеки будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та укласти договір іпотеки земельної ділянки з кадастровим номером 1225055100:03:003:0063.
На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 28 жовтня 2008 року між Дніпровським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», правонаступником якого є позивач (далі – Фонд) та відповідачем було укладено Кредитний договір № 264 про надання коштів на будівництво індивідуального житлового будинку, площею 175,7 м2 в сумі 348 563 гривні 00 копійок строком до 31 березня 2033 року. Оскільки позичальник на момент укладання договору була матір`ю неповнолітньої дитини, тому відповідно до п. 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі – Положення), позичальник була звільнена від сплати відсотків за користування кредитом. 
Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язана була протягом 10 днів з моменту отримання витягу з реєстру прав власників нерухомого майна, укласти з Фондом договір про іпотеку збудованого (реконструйованого) за рахунок кредиту житла. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, у разі кредитування будівництва (реконструкції) індивідуального будинку та господарських приміщень, договір про іпотеку земельної ділянки укладається протягом 3 робочих днів після підписання кредитного договору. 
Позивач зазначає, що відповідачем у березні 2012 року було оформлено право власності на придбане з використанням кредитних коштів житла. Але в порушення п. 41 Положення та п.п. 4.2.1.3, 3.2 Кредитного договору відповідачем не укладено договори іпотеки. Тому просить суд зобов`язати відповідача виконати взяті на себе зобов`язання. 
Відповідач надала до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, згідно якої не заперечує факт наявності свого обов`язку укласти договори іпотеки, проте зазначає, що право власності на будинок було зареєстроване нею 20 березня 2012 року, а тому перебіг строку позовної давності в цій частині почався 31 березня 2012 року, а за зобов`язанням укласти договір іпотеки земельної ділянки – такий строк почався 31 жовтня 2008 року. Відповідач посилається на те, що загальний строк позовної давності на момент звернення позивача до суду закінчився щодо вимоги про укладання договору іпотеки будинку – 01 квітня 2015 року, а щодо вимоги про укладання договору іпотеки земельної ділянки – 01 листопада 2011 року. Тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог саме на підставі закінчення строку позовної давності (а.с. 238, т.1, а.с. 26, 48, т.2). 
Представник позивача – Осадчук Р. М. в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що строк позовної давності не закінчився, оскільки позивачу стало відомо про оформлення права власності відповідачем лише в 2020 році, після чого було направлено вимогу від 14 вересня 2020 року № 02-04/602 з вимогою про обов`язок укласти договір іпотеки збудованого житлового будинку та земельної ділянки. У зв`язку з введенням карантину та воєнного стану строк позовної давності був зупинений, а спірні правовідносини є триваючими. Тому заперечував проти застосування строку позовної давності, про що також надав письмові заперечення (а.с.16-19, т.2). Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, згідно поданої заяви просила проводити розгляд справи без її участі. 
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що спірні правовідносини сторін регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Кредитного договору № 264. 
Також судом встановлено, що 28 жовтня 2008 року між Дніпровським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», правонаступником якого є позивач (далі – Фонд) та відповідачем було укладено Кредитний договір № 264 про надання коштів на будівництво індивідуального житлового будинку, площею 175,7 м2 в сумі 348 563 гривні 00 копійок строком до 31 березня 2033 року. 
Пунктом 3.2 договору передбачено, що в разі кредитування будівництва (реконструкції) індивідуального житлового будинку та господарських приміщень, договір про іпотеку земельної ділянки укладається протягом 3 робочих днів з моменту підписання кредитного договору. 
Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 877686 від 07 лютого 2006 року, відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1225055100:03:003:0063, площею 0,1016 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надана їй для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с.23-24, т.1). 
Оскільки кредитний договір був укладений 28 жовтня 2008 року, то відповідно до п. 3.2 договору обов`язок укласти договір іпотеки земельної ділянки виник у відповідача в строк до 31 жовтня 2008 року. Такий обов`язок не був виконаний відповідачем, що є порушенням умов Кредитного договору, а право вимоги у позивача про зобов`язання з виконання вказаної вимоги виникло 01 листопада 2008 року.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності складає три роки. 
Відповідно до положень ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Статтею 262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Таким чином суд вважає, що трирічний строк позовної давності за вимогою про зобов`язання укласти договір іпотеки земельної ділянки розпочався 01 листопада 2008 року та закінчився 01 листопада 2011 року, а позивач звернувся з позовом до суду 01 вересня 2025 року. 
Тому суд вважає, що відповідач порушила умови п. 3.2 Кредитного договору, а позивач пропустив строк на пред`явлення відповідної вимоги, у зв`язку з чим така вимога не підлягає задоволенню. 

Вирішуючи вимогу про зобов`язання відповідача укласти договір іпотеки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд також вважає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Пунктом 4.2.1.3 Кредитного договору передбачено, що протягом 10 днів з моменту отримання витягу з реєстру прав власників нерухомого майна, позичальник зобов`язаний укласти за власний рахунок договір про іпотеку та договір страхування майна, що є предметом іпотеки згідно п. 3.3 цього договору, на користь Фонду. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 серпня 2025 року, право власності відповідача на вказаний будинок було зареєстровано 20 березня 2012 року (а.с. 25-26, т.1), що також підтверджується доданими до позову копіями свідоцтва про право власності та витягу про державну реєстрацію права власності (а.с. 8,9, т.1). 
Представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що позивачу про оформлення таких документів стало відомо лише в 2020 році, після чого відповідачу було надіслано відповідну вимогу про укладання договору іпотеки будинку. 
Проте представник позивача не довів суду, що про оформлення права власності відповідача на будинок позивачу стало відомо лише в 2020 році, оскільки не зміг пояснити звідки у позивача наявні вказані документи, а відповідач їх до суду не надавала. 
Крім того, відповідно до п. 4.2.1 Кредитного договору, відповідач зобов`язалась протягом 7 днів з моменту відправлення Фондом та/або Забудовником позичальнику повідомлення про введення житла в експлуатацію – надати доручення представнику Фонду для подальшого оформлення свідоцтва про право власності. 
Таким чином згідно умов вказаного пункту Кредитного договору, представники Фонду приймали активну участь в оформленні свідоцтва про право власності на будинок в разі введення житла в експлуатацію, а згідно п. 1.2 кредит надавався саме на будівництво. 
Отже представник позивача не довів суду той факт, що про оформлення права власності позивачу стало відомо лише в 2020 році, оскільки не надав відповідних доказів. 
Факт направлення на адресу відповідача вимоги від 14 вересня 2020 року № 02-04/602 з вимогою про обов`язок укласти договір іпотеки збудованого житлового будинку та земельної ділянки лише підтверджує те, що позивач знав про оформлення права власності в 2012 році, оскільки про це вказано у тексті вимоги (а.с.10). 
Суд приходить до висновку, що обов`язок відповідача укласти договір іпотеки збудованого за кредитні кошти будинку виник саме 20 березня 2012 року та закінчився 30 березня 2012 року. Отже право вимоги щодо укладання договору іпотеки виникло у позивача 31 березня 2012 року за закінчилося у зв`язку зі спливом трирічного строку позовної давності 31 березня 2015 року, а позивач звернувся з позовом до суду 01 вересня 2025 року. 
Тому суд приходить до висновку, що відповідач порушила умови п. 4.2.1.3 Кредитного договору, а позивач пропустив строк на пред`явлення відповідної вимоги, у зв`язку з чим така вимога також не підлягає задоволенню. 
Суд не приймає посилання представника позивача на те, що спірні правовідносини є триваючими, оскільки строк їх виконання був чітко передбачений умовами укладеного договору. Посилання представника позивача на постанову ВС у справі № 925/875/18 від 04 листопада 2019 року суд не приймає з огляду на те, що вказана справа стосувалася порушення умов договору оренди, а постанови у справах № 127/2-2177/2005 від 23 жовтня 2019 року та № 372/1436/13-ц від 31 травня 2023 року - щодо триваючої бездіяльності державного виконавця. Отже вказані позиції ВС не є релевантними до спірних правовідносин, а тому не приймаються судом. 
Отже під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач порушила взятий на себе обов`язок щодо укладання договорів іпотеки, а тому вимоги позивача є такими що ґрунтуються на вимогах Кредитного договору та закону. 
Статтею 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки відповідач подала відповідну заяву про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення, тому суд вважає, що у зв`язку з наявними підставами для задоволення позову, але у зв`язку зі спливом строку позовної давності - такі вимоги не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 247, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, буд. 2-А, код в ЄДРЮОФОПГФ - 20033504) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії.
Судові витрати по справі покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 13 квітня 2026 року. 

Суддя Н. О. Щербина