17.03.26
22-ц/812/590/26
Справа №488/3290/24
Провадження № 22-ц/812/590/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Підодвірним Тарасом Івановичем
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щегловою Я.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року акціонерне товариство «Ацент-Банк» (далі - АТ «Ацент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 03 квітня 2021 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору та отримання кредитної картки, на підставі чого останній отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4% на рік на залишок заборгованості за кредитом
Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та "Тарифами", які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним і банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у заяві.
Вказували, що відповідно до п.п.2.1.1.1.3 договору відповідач надав свою згоду щодо права банку у будь-який момент змінити кредитний ліміт.
Зазначали, що всі основні умови кредитування доведені відповідачеві, що свідчить його підпис в паспорті споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка".
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 17 липня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 35 164,80 грн, яка складається з: 16 094,78 грн - заборгованість за кредитом; 16 094,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також представник позивача просив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» станом на 17.07.2024 року заборгованість за кредитним договором б/н від 03.04.2021 у розмірі 35 164 грн. 80 коп., яка складається з: 19 070,02 грн. заборгованості за кредитом та 16 094,78 грн. заборгованості за відсотками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що АТ «АКЦЕНТ-БАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, відповідно до умов Договору. 
В свою чергу відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. 
Викладені обставини підтверджуються випискою по картці, довідкою за картами та довідкою за лімітами.
В апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Підодвірний Т.І., посилаючись на те, що позов є незаконним та необґрунтованим, вважав що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Так, вказує, що згідно із пункту 23 частини 1 статті 1 Закону України “Про електронні довірчі послуги”: кваліфікований надавач електронних довірчих послуг - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, фізична особа - підприємець, яка надає одну або більше електронних довірчих послуг, діяльність якої відповідає вимогам цього Закону та відомості про яку внесені до Довірчого списку. Ознайомившись із переліком осіб, які включені до Довірчого списку, за посиланням на офіційному сайті Центрального засвідчувального органу https://czo.gov.ua/caregistry, апелянтом було встановлено, що АТ «АкцентБанк» до такого списку не включено, та не було включено в будь який інший період. 
Отже, твердження позивача про те, що останнім було надано відповідачеві електронний цифровий підпис за допомогою якого відповідач міг би підписати «Умови та правили надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», Таблицю обчислення вартості кредиту та Паспорт споживчого кредиту не відповідає фактичним обставинам справи.
Зазначає, що жодна з поданих позивачем редакцій «Умов та правил» не містить відмітки про підписання її відповідачем.
Також матеріали справи не містять електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону “Про електронну комерцію”, як і не містять заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення кредитного договору від 03 квітня 2021 року на тих умовах, на які позивач посилається у позовній заяві. Також позивачем до позову не надано належним чином завірену копію або оригінал Таблиці обчислення вартості кредиту, Паспорту кредиту, що були би підписані відповідачем.
Крім того, позивачем не надано до суду доказів щодо направлення відповідачеві будь-якого ОТП-паролю, як і не надано доказів використання відповідачем будь-якого ОТП паролю, а тому такі припущення позивача є лише припущеннями, без жодного доказу.
Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
У відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, між сторонами існують кредитні правовідносини, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, а відтак наявні підстави для стягнення нарахованої банком заборгованості у повному обсязі. 
З таким висновком суду повністю погодитися не можна, оскільки судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 03 квітня 2021 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Умов про нарахування процентів та інших платежів згідно укладеного між сторонами договору анкета-заява не містить.
Підписавши анкету - заяву відповідач надав свою згоду, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг становлять договір про надання банківських послуг умови якого йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.
Також 03 квітня 2021 року відповідач підписав простим електронним цифровим підписом, що сторонами не спростовується, Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», який містить інформацію щодо загальної вартості кредиту, строку кредитування, ліміту кредиту, процентної ставки, порядку повернення кредиту та штрафних санкцій.
Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по картці (а.с.11-15).
До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником (а.с.9), представник банку додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», які не підписані позичальником (а.с. 19-25), копію паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с.10).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 становить 35 164,80 грн, яка складається з: 16 094,78 грн - заборгованість за кредитом; 16 094,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом (а.с.7-8).
Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною 1,2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Акцент-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Положеннями статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 03 квітня 2021 року розмір процентної ставки не встановлено.
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути з відповідача заборгованість за відсотками.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором Банк посилався на Умови та Правила надання Банківських послуг у А-Банку разом з Умовами та правилами, які викладені на банківському сайті: https://a-bank.com.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк» (АТ «Акцент-Банк»), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, відсоткова ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк», у теперішній час АТ «Акцент-Банк», розумів відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «Акцент-Банк», у теперішній час АТ «Акцент-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року справа № 6-16цс15, від 17 липня 2019 року справа № 175/4576/14-ц, і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Більш того, відповідач заперечував ознайомлення з Умовами та Правилами надання йому банківських послуг.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (http://a-bank.com.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», у теперішній час АТ «Акцент-Банк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим, як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , яка повністю кореспондується із розрахунком заборгованості, відповідач дуже активно користувалася платіжною карткою, як на оплату, так і на поповнення карткового рахунку.
Більш того, як вбачається з виписки по особовому рахунку, ОСОБА_1 поповнював відновлювальний картковий рахунок (який визначений для кредитної та дебетової схеми використання), сумами більш ніж передбачено по загальній сумі заборгованості (поточній).
Так, за період з квітня 2021 року по березень 2024 року відповідачем отримано 31999,91 грн. та на погашення заборгованості сплачено 18238,05 грн, відтак, різниця між фактично отриманими та повернутими коштами становить 13761,86 грн (31999,91-18238,05).
Тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором.
З урахуванням викладених вище встановлених судом обставин справи, положень закону, а саме, що кредитний договір 03 квітня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді та підписаний відповідачем власноручним (цифровим) підписом клієта, після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам частини 1 статті 13 Закону України "Про споживче кредитування", а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачу не належить, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання та отримання ОСОБА_1 у розпорядження кредитних коштів
Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргумент апеляційної скарги.
Анкета-заява містить особисті дані ОСОБА_1 , копії його паспорту та довідки про РНОКПП. Відповідач не надає доказів на спростування того, що таку анкету-заяву підписано не ним.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20.
За такого колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів щодо підписання відповідачем договору про споживчий кредит та отримання ним кредитних коштів за цим договором.
Наявні у справі докази колегія суддів вважає належними та достатніми для висновку про отримання від позивача кредитних коштів, а доводи апеляційної скарги про їх недопустимість відхиляє, оскільки наведені представником відповідача не спростовують, що кредитні кошти ним отримано. За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту є безпідставними.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Акцент-Банк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Можна прийти до висновку, що Банком під час звернення до суду, строк позовної давності не пропущена і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, а щомісячні платежі не вносилися, або не в повному обсязі, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Надання позивачем паспорту споживчого кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1 03 квітня 2021 року ( а.с.10), не має правового значення для вирішення цих позовних вимог, оскільки в ньому мови використання відразу трьох різних типів кредитних карток та сторони чітко погодили, що інформація за цим паспортом надана позичальнику 03 квітня 2021 року та зберігає чинність і є актуальною до 01 липня 2021 року, тобто, станом на день звернення позивача до суду з цим позовом та на період проведення нарахування заборгованості за відсотками вказана інформація не може бути застосована.
До того ж, у цьому паспорті зазначено, що умови Договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, у зв`язку з чим цей паспорт не можна вважати складовою Кредитного договору від 03 квітня 2021 року.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, оскільки нарахування такої заборгованості не підтверджено належними доказами.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції вирішуючи цей спір не дослідив та не надав оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, та дійшов передчасного висновку про задоволення вимог у повному обсязі з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Щодо посилань апеляційної скарги на норми Закону України №2155-VII "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" апеляційний суд вказує на таке.
Чинний Закон України №2155-VII "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" визначає правові та організаційні засади електронної ідентифікації та надання електронних довірчих послуг, права та обов`язки суб`єктів відносин у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг, порядок здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг.
Цей Закон регулює відносини, що виникають між юридичними, фізичними особами, суб`єктами владних повноважень у процесі надання і отримання послуг електронної ідентифікації, гаманців з цифровою ідентифікацією та електронних довірчих послуг, процедури надання таких послуг, нагляду і контролю за дотриманням вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг (стаття 2 Закону №2155-VII).
Електронна довірча послуга електронна послуга, що надається для забезпечення електронної взаємодії двох або більше суб`єктів, які довіряють надавачу електронних довірчих послуг щодо надання такої послуги (пункт 10 статті 1 Закону №2155-VII).
Надавач електронних довірчих послуг юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, фізична особа - підприємець, яка надає одну або більше електронних довірчих послуг як кваліфікований чи некваліфікований надавач електронних довірчих послуг (пункт 36 статті 1 Закону №2155-VII).
Користувачі електронних довірчих послуг підписувачі, створювачі електронних печаток, відправники та отримувачі електронних даних, інші фізичні та юридичні особи, які отримують електронні довірчі послуги у надавачів таких послуг відповідно до вимог цього Закону (пункт 34 статті 1 Закону №2155-VII).
Аналізуючи наведені норми, можливо зробити висновок, що Закон України №2155-VII "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" є незастосовним до спірних правовідносин, оскільки регулює питання щодо створення, перевірки та підтвердження кваліфікованого електронного підпису чи печатки, які мають таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис або так звана "мокра" печатка. Вказаним Законом не регулюється питання укладення договорів (вчинення правочинів) в електронній (або змішаній) формі.
З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на Закон України №2155-VII "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Згідно пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк»» 13761,86 грн заборгованості за кредитом.
Згідно статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки вимоги банку задоволено на 39% , то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1180,92 грн (3028х39%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Враховуючи задоволення апеляційної скарги на 61% з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2770,62 грн. (4572х61%) судового збору за подання апеляційної скарги.
У відповідності до вимог частини 10 статті 141 ЦПК України з АТ «Акцент-Банк» належить стягнути на користь ОСОБА_1 1589,7 грн. судових витрат (2770,62-1180,92).
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Підодвірним Тарасом Івановичем,  задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк»» 13761 грн (тринадцять тисяч сімсот шістдесят одну) грн. 86 коп. заборгованості за кредитом.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк»» на користь ОСОБА_1 1589  (одну тисяу п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 70 коп. судових витрат. 
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 17 березня 2026 року.