ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2026 р. Справа№ 910/9440/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Шапрана В.В. 
Буравльова С.І. 

секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : не з`явися; 
від відповідача : Семенець І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Акціонерного товариства «Полікомбанк»
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 (Повне рішення складено 24.11.2025)
у справі №910/9440/25 (суддя - Плотницька Н.Б.)
За позовом Акціонерного товариства "Полікомбанк"
до Акціонерного товариства "Сенс Банк"
про стягнення 960 011, 23 грн

УСТАНОВИВ:

Акціонерного товариства "Полікомбанк" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Сенс Банк" про стягнення 960 011,23 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі №910/9440/25 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, від Акціонерного товариства «Полікомбанк» надійшла апеляційна скарга, у якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/9440/25 та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт стверджує, що 26.02.2025 з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства "Полікомбанк" в Національному банку України відбулось несанкціоноване списання коштів Банку, яке призвело до виконання неналежних платіжних операцій та зарахування коштів на рахунки клієнтів Акціонерного товариства "Сенс Банк". При цьому, відповідач, з огляду на вимоги законодавства в сфері фінансового моніторингу, мав забезпечити належну ідентифікацію та моніторинг фінансових операцій своїх клієнтів щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, забезпечити автоматизований відбір незвичайних фінансових операцій, які не відповідають фінансовому стану клієнта, виявити факт відсутності даних про платника та прийняти рішення про відхилення таких переказів. Оскільки відповідач належним чином не виконав свої обов`язки, позивач звернувся з даними позовом до суду в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
02.01.2025 через систему «Електронний суд» АТ "Сенс Банк" було подано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Полікомбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/9440/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 28.01.2026. 
Протокольною ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2026.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів встановила, що 26.02.2025 з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства "Полікомбанк" в Національному банку України відбулось несанкціоноване списання коштів Банку, яке призвело до виконання неналежних платіжних операцій та зарахування коштів на рахунки клієнтів Акціонерного товариства "Сенс Банк".
Оскільки платіжні операції не проходили через систему автоматизації банку та її підсистему взаємодії з центром оброблення системи електронних платежів НБУ, позивач листом від 27.02.2025 №1-05/379 звернувся до Національного банку України з проханням надати інформацію про здійснення неналежних платіжних операцій. З наданої відповіді НБУ від 28.02.2025 № 52-0015/15758/БТ щодо інформації про здійснені неналежні платежі (далі - інформація про платежі), вбачається, що 26.02.2025 з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства "Полікомбанк" в НБУ здійснено переказ коштів у розмірі 2 211 000 грн 00 коп., з яких: 191 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_1 ; 205 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_2 ; 170 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_3 ; 175 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_4 ; 195 000 грн00 коп. на ім`я ОСОБА_5 ; 130 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_6 ; 146 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_7 ; 196 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_8 ; 196 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_9 ; 201 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_10 ; 201 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_11 ; 205 000 грн 00 коп. на ім`я ОСОБА_12 , рахунки яких відкриті в Акціонерному товаристві "Сенс Банк".
У графі "назва відправника" зазначено "Кт.заборг.за прин.платеж.від насел.(м.Ніжин), в графі "IBAN відправника" зазначені рахунки клієнта (клієнтів) Акціонерного товариства "Полікомбанк", а в графі "ідентифікаційний код відправника" зазначено код Акціонерного товариства "Полікомбанк".
Акціонерне товариство "Полікомбанк" звернулося до Акціонерного товариства "Сенс Банк" з повідомленням від 03.03.2025 № 1-05/33/Б про неналежні платіжні операції, в якому повідомило, що в Акціонерному товариству "Полікомбанк" трапився інцидент щодо несанкціонованого списання коштів з кореспондентського рахунку банку в НБУ, що призвело до виконання неналежних платіжних операцій та зарахування кошів на рахунки клієнтів Акціонерного товариства "Сенс Банк". У зв`язку з викладеним, позивач просив відповідача вжити заходи щодо блокування коштів за неналежними платіжними операціями та їх повернення на рахунок Акціонерного товариства "Полікомбанк".
Апелянт стверджує, що відповідач безпідставно утримує кошти банку, заблоковані внаслідок здійснення неналежних платіжних операцій. 
Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський платіжний інструмент - засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів; розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.
Статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.
Згідно зі статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.
Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною першою статті 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Згідно із частиною 1 статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Закон України "Про платіжні системи" визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Порядок виконання платіжних операцій, що виконуються на території України, у тому числі до тих, що розпочинаються або завершуються на території України, визначено главою 3 розділу IV Закону України "Про платіжні послуги".
Так, відповідно до статті 40 цього Закону платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом. Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції.
За статтею 42 Закону України "Про платіжні послуги" надавач платіжних послуг платника зобов`язаний отримати згоду платника на виконання кожної платіжної операції, крім випадків, передбачених цим Законом. Платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено цим Законом. Надавач платіжних послуг платника за виконання неакцептованих платіжних операцій несе відповідальність, передбачену цим Законом.
Згідно зі статтею 43 Закону України "Про платіжні послуги" надавач платіжних послуг зобов`язаний прийняти до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію, за умови що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті. Надавач платіжних послуг платника під час виконання платіжної операції з рахунку платника зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції ініціатора відповідність:
1) номера рахунку платника та коду платника (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або
2) унікального ідентифікатора платника.
Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в пунктах 1 або 2 цієї частини, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи - згідно з правилами платіжної системи.
Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про платника, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. У разі недотримання вимог, зазначених у цій частині, відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, несе надавач платіжних послуг платника. Такі ж дії передбачені даним законом щодо порядку виконання платіжних операцій.
Відповідно до статті 45 Закону України "Про платіжні послуги" платіжна інструкція може бути відкликана: платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем; отримувачем - під час дебетового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника.
Після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції.
Платіжна інструкція може бути відкликана тільки в повній сумі.
Надавач платіжних послуг платника не має права виконувати платіжну операцію, якщо платіжна інструкція відкликана відповідно до положень цієї статті.
Для відкликання платіжної інструкції особа, яка відповідно до частини першої цієї статті має право на відкликання платіжної операції, надає надавачу платіжних послуг розпорядження за формою та в порядку, визначеними в договорі з надавачем платіжних послуг.
Надавач платіжних послуг зобов`язаний фіксувати дату і час отримання ним розпорядження про відкликання платіжної інструкції в операційно-обліковій системі.
З відкликанням платіжної інструкції одночасно відкликається згода платника на виконання платіжної операції (за наявності), а в разі відкликання згоди платника на виконання платіжної операції - платіжна інструкція.
Настання моменту безвідкличності платіжної інструкції в платіжній системі може визначатися правилами відповідної платіжної системи.
Згідно зі статтею 46 Закону України "Про платіжні послуги" порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України.
Виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону.
Виконання платіжних операцій з цифровими грошима здійснюється відповідно до правил, визначених Національним банком України.
Надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність:
1) номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або облікового номера, який присвоюється контролюючими органами, або реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або
2) унікального ідентифікатора отримувача.
Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в пунктах 1 або 2 цієї частини, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи - згідно з правилами платіжної системи.
Надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг.
У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право:
1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення;
2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.
Відповідно до пункту 14 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 № 163 (далі - Інструкція), надавач платіжних послуг платника під час виконання платіжної операції з рахунку платника зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції ініціатора відповідність: 1) номера рахунку платника та коду платника або 2) унікального ідентифікатора платника. Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в підпункті 1 або в підпункті 2 пункту 14 розділу I цієї Інструкції, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи, то згідно з правилами платіжної системи.
Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію лише в разі відповідності інформації, зазначеної в підпункті 1 або в підпункті 2 пункту 14 розділу I цієї Інструкції, тій інформації про платника, що зберігається у цього надавача платіжних послуг.
Відповідно до пункту 22 Інструкції надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: 1) номера рахунку отримувача та коду отримувача або 2) унікального ідентифікатора отримувача.
Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в підпункті 1 або в підпункті 2 пункту 22 розділу I цієї Інструкції, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи, то згідно з правилами платіжної системи.
Згідно з пунктом 23 Інструкції надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише в разі відповідності інформації, зазначеної в підпункті 1 або в підпункті 2 пункту 22 розділу I цієї Інструкції, тій інформації про отримувача, що зберігається в цього надавача платіжних послуг.
Відповідно до пункту 24 Інструкції надавач платіжних послуг отримувача в разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача має право зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується день зарахування коштів на рахунок до з`ясування надавачем платіжних послуг отримувача) та зарахувати кошти на рахунок до з`ясування для встановлення належного отримувача.
Надавач платіжних послуг отримувача для встановлення належного отримувача зобов`язаний надіслати надавачу платіжних послуг платника запит щодо уточнення номера рахунку та/або коду отримувача.
Надавач платіжних послуг отримувача в разі надання надавачем платіжних послуг платника уточнених даних щодо номера рахунку та/або коду отримувача повинен зарахувати кошти на рахунок отримувача протягом операційного дня, в який було отримано уточнені реквізити.
Надавач платіжних послуг отримувача в разі неможливості встановлення належного отримувача або не надходженні уточнених даних від надавача платіжних послуг платника не пізніше четвертого робочого дня зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення.
Таким чином, виходячи з положень Закону України "Про платіжні послуги" та Інструкції, на надавача платіжних послуг отримувача покладений обов`язок перевірити лише номер рахунку отримувача та код отримувача або унікальний ідентифікатор отримувача.
Як вказав відповідач, ним було перевірено в спірних платіжних інструкціях відповідність номерів рахунків та реєстраційні номери облікових карток платників податків - фізичних осіб (отримувачів) та зараховано грошові кошти за реквізитами, вказаними у платіжних інструкціях.
Підстави вважати, що у спірному випадку відповідачем не було дотримано вимог статті 46 Закону України "Про платіжні послуги" та пункти 22, 23 Інструкції при перевірці відповідних платіжних інструкцій та зарахуванні коштів за платіжними операціями на рахунки отримувачів, у суду відсутні.
Як вказано судом вище, апелянт просить суд задовольнити позовні вимоги на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, стверджуючи, що відповідач безпідставно утримує кошти позивача, заблоковані внаслідок здійснення неналежних платіжних операцій.
Відповідно до частини 17 статті 86 Закону України "Про платіжні послуги" надавач платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача, для встановлення правомірності платіжної операції у разі опротестування неналежної платіжної операції платником та/або на вимогу надавача платіжних послуг платника зобов`язаний заблокувати кошти в сумі неналежної платіжної операції на рахунку неналежного отримувача на строк до 30 календарних днів.
При цьому слід зазначити, що з моменту спірного списання коштів (26.02.2025) до моменту подання позову (30.07.2025) сплинуло 129 календарні дні.
У силу приписів частини 2 статті 88 Закону України "Про платіжні послуги" надавач платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача, у разі згоди неналежного отримувача на повернення коштів зобов`язаний розблокувати кошти на рахунку неналежного отримувача та повернути їх неналежному платнику на підставі наданої неналежним отримувачем платіжної інструкції.
При цьому твердження апелянта про те, що відповідач утримує кошти позивача, заблоковані внаслідок здійснення неналежних платіжних операцій, не підтверджені належними доказами та є припущенням апелянта.
Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що неналежними отримувачами надавалися відповідачу платіжні інструкції на повернення грошових коштів.
Колегія суддів відзначає, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту надання згоди неналежними отримувачами на повернення грошових коштів та надання ними платіжних інструкцій на повернення грошових коштів, твердження апелянта про наявність у відповідача обов`язку повернути грошові кошти є необґрунтованим.
В силу ч. 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статей 11 Цивільного кодексу України).
Основна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).
Виходячи з положень статті 1212 Цивільного кодексу України, обов`язок повернути потерпілому майно, отримане без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) покладається саме на ту особу, яка набула це майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Як вбачається з матеріалів справи, у спірному випадку зарахування грошових коштів відбулось відповідно до інформації, зазначеної в платіжних інструкціях про отримувачів, а саме на рахунки клієнтів Акціонерного товариства "Сенс Банк".
Отже, Акціонерне товариство "Сенс Банк" не є отримувачем грошових коштів за спірними платіжними операціями та не є тією особою, яка набула спірні кошти або зберегла їх у себе за рахунок позивача.
Таким чином, Акціонерне товариство "Сенс Банк" не є належним відповідачем за вимогою про повернення грошових коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
У відповідності до ст. 88 Закону України "Про платіжні послуги" передбачено відповідальність отримувачів під час виконання платіжних операцій.
Так, відповідно до частин третьої, п`ятої вказаної статті у разі відмови отримувача (неналежного отримувача) повернути суму помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції на вимогу надавача платіжних послуг списання коштів з рахунку неналежного отримувача здійснюється у судовому порядку. Спори між надавачем платіжних послуг та неналежним отримувачем щодо помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції розглядаються у судовому порядку.
Тобто учасниками спору щодо помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції мають бути надавач платіжних послуг та неналежний отримувач.
Так, ст. 86 Закону України "Про платіжні послуги" визначає відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій. Частиною другою цієї статті встановлено, що надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
При цьому статтею 86 Закону України "Про платіжні послуги" передбачено відповідальність надавачів платіжних послуг перед користувачами та платниками.
Разом із тим, зазначеною статтею не встановлено відповідальності надавача платіжних послуг отримувача перед надавачем платіжних послуг платника.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення з Акціонерного товариства "Сенс Банк" 960 011,23 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/9440/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полікомбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/9440/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/9440/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Акціонерне товариство «Полікомбанк».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.03.2026 

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов