КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 754/7363/25
номер провадження №22-ц/824/2827/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року /суддя Галась І.А./
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду міста Києва звернувся представник ТОВ «Факторинг Партнерс» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 17440 гривень.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» заборгованість за Кредитним договором №13645813 від 13 травня 2024 року у розмірі 17 440 гривень, 2 422 гривні 40 копійок судового збору та 9000 гривень правничої допомоги. /а.с. 178-180/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила змінити рішення суду першої інстанції, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 9000 грн, зменшити суму заборгованості шляхом виключення надмірно нарахованих відсотків, які суперечать принципам розумності, справедливості та добросовісності, а в решті - ухвалити нове рішення з урахуванням доводів скарги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції допущено істотні процесуальні порушення, зокрема, ухвала про відкриття провадження містить інших учасників (ТОВ «Коллект Центр» та ОСОБА_2 ), а резолютивна частина рішення вказує стягнення на користь ТОВ «Іннова Фінанс», що не є стороною у справі. Наголошувала на тому, що Договір №13645813 від 13.05.2024 року, укладений між сторонами, передбачає нарахування процентів у розмірі 365% річних (1% на день) як у дисконтний (пільговий), так і в поточний період користування кредитом (Додаток 4, ст 23-24) . Строк користування кредитними коштами складає 730 днів, що є надзвичайно тривалим строком для договору мікрофінансової організації, що не відповідає природі таких правовідносин та суперечить: ст. 3, 627 ЦК України (принципи добросовісності, розумності і справедливості). Також, договір не містить жодного зазначення реальної річної процентної ставки (РРС), що є обов`язковою умовою договору споживчого кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Відсутність інформації про повну вартість кредиту у відсотках річних порушує права споживача на прозору та достовірну інформацію. Крім того, згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (заборона несправедливих умов договору), будь - які несправедливі умови договору - є недійсними. Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно посилався на відсутність контррозрахунку, чим порушив принцип змагальності. Також зазначила, що витрати на правничу допомогу не підтверджені належними доказами, оскільки відсутній рахунок, а обов`язок оплати виникає лише після його отримання. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити рішення без змін, посилаючись на те, що умови договору відповідають законодавству на момент укладення, реальна річна ставка вказана у графіку (3701,17 %), ставка 1 % на день не перевищує максимум за ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», витрати на правничу допомогу підтверджені договором, заявкою та актом, а описки в рішенні не є підставою для його скасування.
Відповідач у відповіді на відзив та додаткових поясненнях заперечила доводи позивача, вказавши на відсутність рахунку як доказу виникнення зобов`язання оплатити правничу допомогу, несправедливість умов договору незалежно від формального дотримання граничної ставки, процесуальні порушення в ухвалі та рішенні, посиланнях на «неіснуючі» постанови, які відображають суть судової практики.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
13.05.2024 між ТОВ «Еко Фін» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №13645813 на суму 4000 грн строком 730 днів (до 12.05.2026), з процентною ставкою 1 % на день від залишку як у пільговий, так і в поточний період. 
ТОВ «Еко Фін» надало кошти, що підтверджено платіжною інструкцією та транзакцією. 07.04.2025 укладено договір відступлення прав вимоги №07-04/25 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс». 
14.04.2025 надіслано вимогу про усунення порушень. 
Станом на дату позову заборгованість склала 17440 грн, з яких тіло кредиту 4000 грн, відсотки 13440 грн.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 526, 611, 1054 ЦК України про належне виконання зобов`язань та кредитний договір; ст. 512, 1077-1082 ЦК України про відступлення права вимоги та факторинг; ст. 627 ЦК України про свободу договору; ст. 81 ЦПК України про тягар доказування; ст. 141 ЦПК України про розподіл судових витрат.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач довів факт укладення договору, надання коштів, відступлення прав, розмір заборгованості за розрахунком, а відповідач не спростувала борг контррозрахунком чи доказами виконання.
Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України про те, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Судом першої інстанції взято до уваги договір від 02.07.2024 року між ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та АО «Лігал Ассістанс» про надання правової допомоги № 02-07/2024. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано заявку на надання юридичної допомоги №67 від 08.04.2025 року, витяг з акту №8 про надання юридичної допомоги від 20.04.2025 р., що суд першої інстанції вважав достатнім для ухвалення рішення про стягнення.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо істотних процесуальних порушень, зокрема наявності в ухвалі про відкриття провадження інших учасників справи (ТОВ «Коллект Центр» та ОСОБА_2 ) та стягнення в резолютивній частині рішення на користь ТОВ «Іннова Фінанс» замість позивача, є необґрунтованими. Зазначені помилки є описками, які не змінюють суті судового рішення та не впливають на його законність. Відповідно до ч. 1 ст. 269 ЦПК України, суд може виправити описки чи очевидні арифметичні помилки, але незгода з лексикою чи стилістикою викладення тексту судового рішення не є підставою для його скасування. Вказані апелянтом помилки не є істотними порушеннями норм процесуального права, передбаченими ч. 1 ст. 376 ЦПК України, і не тягнуть скасування рішення.
Доводи апеляційної скарги про несправедливість умов кредитного договору №13645813 від 13.05.2024 року, зокрема ставки 1 % на день (365 % річних) як такої, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, також є безпідставними. 
Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними у визначенні умов договору, а ст. 1054 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язується повернути кредит з процентами на погоджених умовах. Ставка 1 % на день не перевищує граничний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (максимум 1 %), а реальна річна ставка (РРС) зазначена в графіку платежів, що відповідає ст. 11 цього Закону. Постанова КЦС ВП Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21 підтверджує, що умови про проценти є законними, якщо вони погоджені сторонами та не створюють істотного дисбалансу, а постанова від 20 листопада 2024 року у подібній справі зазначає, що надмірність ставки оцінюється з урахуванням свободи договору, а не суб`єктивних уявлень. Оскільки апелянт добровільно уклала договір і не надала доказів примусу чи обману, умови не є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Стосовно доводів про порушення принципу змагальності через посилання суду на відсутність контррозрахунку апелянта, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності, а ст. 81 ЦПК України покладає тягар доведення на сторони, які посилаються на певні обставини. Суд першої інстанції належно оцінив розрахунок позивача, який чітко відображає суму боргу відповідно до умов договору, а відсутність контррозрахунку з боку апелянта не позбавляє суд права визнати розрахунок позивача правильним. Суд перевіряє розрахунок позивача, а відповідач має право подати контррозрахунок, але його відсутність не порушує змагальності, якщо обставини встановлено на підставі наявних доказів. Суд не перекладає тягар доведення, а лише роз`яснює право на спростування, що не є порушенням норм процесуального права. Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи.
Щодо доводів апелянта про недоведеність витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн через відсутність рахунку, колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази (договір №02-07/2024 про надання правової допомоги, заявка №67 від 08.04.2025 року, витяг з акту №8 про надання юридичної допомоги від 20.04.2025 року, а.с. 31) є достатніми для підтвердження обсягу та вартості наданих послуг. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється на підставі поданих доказів, а акт приймання-передачі послуг свідчить про факт надання послуг та їх вартість, навіть без рахунку, якщо договір передбачає фіксовану оплату. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує, що детальний опис робіт не обов`язково включає витрати часу при фіксованому гонорарі, суд оцінює витрати виключно за запереченнями іншої сторони, а відсутність рахунку не виключає стягнення, якщо підтверджено зобов`язання оплатити. Оскільки апелянт не довів неспівмірність витрат, а докази позивача відповідають критеріям реальності та розумності, ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою, аналогічної позиції притримується Верховний суд в постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: