Справа №538/2321/25 
Провадження №1-кп/538/63/26 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 березня 2026 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі: 
головуючого судді - ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 
прокурора - ОСОБА_3 
потерпілого - ОСОБА_4 
захисника - ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12025175600000158 від 20.11.2025 року за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Млини Лохвицького району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із середньо-спеціальною освітою, студента 3-го курсу Лохвицького МТК ПДАА, військовозобов`язаного, раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, - 

в с т а н о в и в :

Так судом встановлено, що 19.11.2025 року, приблизно о 15 годині 35 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи на стоянці автомобілів на прибудинковій території будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , вчинив сварку із ОСОБА_4 з приводу поставленого останнім автомобіля. В ході вищевказаної сварки ОСОБА_6 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, стоячи навпроти ОСОБА_4 , наніс кілька ударів кулаками в праву частину обличчя останнього.
Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_6 , згідно висновку експерта № 255 від 26.11.2025 року, спричинив потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді: садна слизової оболонки присінку рота в ділянці верхньої щелепи справа над 4-5 зубом, які можуть бути оцінені, як такі, що носять ознаки легких тілесних ушкоджень. 
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні провину у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України визнав повністю і суду дав пояснення про обставини, які відповідають обвинувальному акту. Щиро кається, просить суд суворо не карати. 
Потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що 19.11.2025 року о 15.00 годині йому зателефонував обвинувачений та почав погрожувати, висловлюючись нецензурною лайкою, щоб він прибрав свій автомобіль, так як він перешкоджав ОСОБА_6 виїхати. Зазначив, що це відбувалося біля "Хвилинки". Пояснив, що він підійшов після цього до свого автомобіля, а ОСОБА_6 наніс йому один удар правою рукою в область обличчя в праву частину. Вся сутичка тривала 5 хвилин. Після чого його дружина ОСОБА_9 викликала поліцію, а ОСОБА_6 після цього поїхав. Просить суд призначити покарання відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюється і проти цього не заперечують учасники судового провадження.
Суд вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_6 доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України — за ознакою умисного нанесення легких тілесних ушкоджень.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд виходить з вимог ст. 65 КК України, що стосуються ступеня тяжкості вчиненого проступку, особи обвинуваченого, раніше не судимого, офіційно не працюючого, такий, що характеризується за місцем проживання позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також обставин, обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обвинуваченого.
Обставинами, пом`якшуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. 
Обставини, обтяжуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно ст. 67 КК України, відсутні.
Враховуючи тяжкість кримінального проступку, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , такого, що характеризується позитивно, раніше не судимого, офіційно не працюючого, чистосердечне каяття обвинуваченого у скоєному, думку потерпілого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, пов`язане з грошовим стягненням у виді штрафу, з урахуванням правил, визначених ст. 53 КК України, що буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме завданням та цілям кримінального покарання.
Вирішуючи питання щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.
Частиною 1 ст. 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20) ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.
Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. 
Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС зробила висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.
Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.
Так, відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону Українивід 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатурута адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного вище Закону).
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).
На підтвердження понесених процесуальних витрат потерпілим ОСОБА_4 надано платіжну інструкцію № 5955237 від 01.12.2025 року на суму 5000,00 грн, призначення платежу - оплата правничої допомоги за Договором № 42/25 від 01.12.2025 року. Інших підтверджуючих доказів стороною захисту суду не надано. 
На підставі вищевикладеного, суд вважає за доцільне заявлене клопотання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 процесуальних витрат (правничої допомоги) в розмірі 5000,00 гривень залишити без розгляду. 
Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

з а с у д и в: 

ОСОБА_6 визнати винним в скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850,00 грн). 
Штраф має бути сплачений ОСОБА_6 у місячний строк після набрання вироком законної сили, про що необхідно повідомити Лохвицький районний суд Полтавської області шляхом представлення документа про сплату штрафу.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.
Клопотання про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 процесуальних витрат (правничої допомоги) в розмірі 5000,00 гривень - залишити без розгляду.
Цивільний позов не заявлений. 
Речовий доказ - DVD-R - диск з відеозаписом події, яка мала місце 19.11.2025 року, який зберігається у матеріалах кримінального провадження № 12025175600000158 від 20.11.2025 року - залишити в матеріалах даного кримінального провадження.
Витрати по кримінальному провадженні відсутні. 
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1