Номер провадження: 22-ц/813/1584/26 
Справа № 496/3549/21
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року у складі судді Горяєва І.М.,
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (том І: а.с. 216-217) просив стягнути з ОСОБА_2 кошти у розмірі 232727,00 грн., в якості компенсації вартості частини спільного набутого майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, об?єм двигуна 1595 куб. см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 ; судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2327,27 грн. та витрат на проведення оцінки в розмірі 1500,00 грн.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 березня 2000 року позивач з відповідачкою уклали шлюб, який зареєстрували в Новоселівській сільській раді Котовського району Одеської області. Від шлюбу з відповідачкою мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що подружні стосунки не склалися, шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль «Skoda Octavia», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 . Однак, відповідачка продала автомобіль третій особі без його згоди, у зв`язку з чим новий власник авто ОСОБА_4 змінив державний номер автомобіля на НОМЕР_3 . Тому позивач наполягає на отриманні компенсації половини дійсної вартості спільно набутого майна, згідно висновку експерта, а не домовленості ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час реалізації транспортного засобу. У зв`язку з вище викладеним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя (Том І: а.с. 47-51, 190-193, 198-205), у якому з урахуванням заяви про зміну предмету зустрічного позову просила суд визнати спільним майном подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, розташовану ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 у користування та власність зазначену квартиру, стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 331 769,00 гривень, як компенсацію вартості 1/2 частини квартири розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
Свої вимоги мотивувала тим, що 09 березня 2000 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 у Новоселівській сільській раді Котовського району Одеської області, актовий запис №04. Від шлюбу є діти - повнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.05.2021 шлюб, зареєстрований 09.03.2000 в Новоселівській сільській раді Котовського району Одеської області, актовий запис №04, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. При зверненні ОСОБА_1 до суду з даним позовом, вимогою є лише частина спільного майна - автомобіля Skoda Осtavia, 2013 року випуску. Однак, за час шлюбу у власність набуто наступне нерухоме майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 м. кв. (офіційно знаходиться у власності відповідача ОСОБА_1 ); двоповерхове житлове приміщення, яке було побудоване за спільний рахунок із сімейного бюджету та яке до теперішнього часу не було належним чином оформлене, побудоване у 2017 році (перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1 ); гаражне приміщення з літньою кухнею, які також були побудовані за спільний рахунок із сімейного бюджету та які до теперішнього часу не були належним чином оформлені, побудовані у 2016 році (перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1 ). У зв`язку з чим, вона звернулася до суду з вказаним зустрічним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року позовну заяву
ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 232727,00 грн., в якості компенсації вартості частини спільного набутого майна подружжя, а саме автомобіля марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, об?єм двигуна 1595 куб. см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 ; судові витрати у розмірі 2327,27 грн., в іншій частині позовних вимог - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено частково: визнано спільним майном подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1211,20 грн., в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка за первісним позовом без письмової згоди іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї розпорядилася автомобілем, який є об`єктом спільної сумісної власності, чим порушила вимоги статті 65 СК України. У зв`язку з цим вартість відчуженого автомобіля підлягає врахуванню при поділі спільного майна, а позивач за первісним позовом має право на грошову компенсацію у розмірі 1/2 його вартості. Вартість автомобіля у сумі 465 454,00 грн визначена звітом про оцінку від 08.11.2024, який відповідачкою не спростовано, у зв`язку з чим первісний позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , районний суд дійшов висновку про його часткове задоволення, оскільки квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не заперечувалося сторонами, однак її поділ у натурі є технічно неможливим, а припинення права спільної сумісної власності шляхом виплати грошової компенсації можливе лише за наявності згоди співвласників, якої у даному випадку не досягнуто.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 відхилити, а вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.
Крім того, ОСОБА_2 подала доповнення до апеляційної скарги, у яких зазначала, що заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 подав вже під час судового розгляду по суті, тобто з порушенням п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України. При цьому, ОСОБА_1 не заявлялося клопотання щодо поновлення строку для подачі заяви про збільшення позовних вимог. Зазначає, що оскільки судом не прийнято в якості належного доказу, на підставі ст.ст. 78, 89 ЦІК України, наданий позивачем за первісним позовом, звіт №21/05/21/1 від 21.05.2021, а заяву про збільшення позовних вимог разом з новим звітом від 08.11.2024 подано в порушення процесуальних норм та строків, тому на думку скаржника, позивачем за первісним позовом не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи скарги також мотивовані тим, що при вирішенні зустрічних вимог ОСОБА_2 , районний суд не взяв до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, на яку позивачка за зустрічним позовом посилалася. Зокрема, скаржниця зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Крім того, скаржниця звертає увагу на те, що судом не досліджено належним чином, не прийнято до уваги та взагалі не досліджено належним чином докази, які були додані до зустрічної позовної заяви та підтверджують, що через особисту неприязнь один до одного та постійні конфлікти, сторони не можуть проживати разом у спірній квартирі, що підтверджуються протоколами поліції. Більш того, на даний час у сторін є нові родини, та відсутні можливості та бажання навіть бачитись і спілкуватись, що також унеможливлює спільне користування спірним майном на теперішній час. 

Позиція позивача, відповідача за зустрічним позовом в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 19.03.2026 з`явився представник ОСОБА_2 - адвокат Храпенко С.В. 
ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надав.
На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 20.03.2026.
В судове засідання, призначене на 20.03.2026 сторони не з`явилися. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2  підлягає частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 09.03.2000, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 09.03.2000 (а.с. 9).
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 24).
Від вказаного шлюбу сторони мають дітей - повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Під час шлюбу сторони придбали у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 м. кв., відповідно до Інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.06.2021, власник ОСОБА_1 (а.с. 57).
Крім того, сторонами по справі, також було придбано у спільну власність транспортний засіб - Skoda Осtavia, 2013 року випуску (а.с. 22).
Згідно відповіді Територіального сервісного центру МВС №5152 від 02.09.2021 №31/15/5152-10/АЗ, 30.09.2020 в ТСЦ №5152 було зареєстровано автомобіль Skoda Осtavia, 2013 року випуску, об`єм двигуна (см. Куб.): 1595, даний транспортний засіб 12.05.2021 в ТСЦ №5152 було перереєстровано на іншу особу, на підставі договору купівлі-продажу ТОВ «Ф.А.Р.Т.» №7466/21/028198 (а.с. 23).
Згідно звіту про оцінку транспортного засобу, складеного 08.11.2024, ринкова вартість автомобіля Skoda Осtavia, державний номер НОМЕР_2 , складає 465454,76 грн. (том І: а.с. 219-224).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Так,відповідно до ч. 2, 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частинами 1 і 3 ст. 348 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Положеннями ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).
Положеннями п.п. 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, закріплено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідачки на його користь 143 493,00 грн. в якості компенсації вартості частини спільного набутого майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, об?єм двигуна 1595 куб. см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 . На підтвердження вказаних вимог, позивачем надано Звіт №21/05/21/1 від 21.05.2021, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 286986,00 грн (том І: а.с. 12, 12 зворот). 
Також встановлено, що в подальшому, ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_2 232727,00 грн., в якості компенсації вартості частини спільного майна подружжя, а саме зазначеного автомобіля та судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2327,27 грн. і витрат на проведення оцінки в розмірі 1500,00 грн. (том І: а.с. 216-217),
Звертаючись до суду із вказаною апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилається на те, що вищевказану заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 подав вже під час судового розгляду по суті, тобто з порушенням п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України. При цьому, ОСОБА_1 не заявлялося клопотання щодо поновлення строку для подачі заяви про збільшення позовних вимог. Оскільки судом не прийнято в якості належного доказу, на підставі ст.ст. 78, 89 ЦІК України, наданий позивачем за первісним позовом, звіт №21/05/21/1 від 21.05.2021, а заяву про збільшення позовних вимог разом з новим звітом від 08.11.2024 подано в порушення процесуальних норм та строків, тому на думку скаржника, позивачем за первісним позовом не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Колегія суддів частково погоджується із такими доводами ОСОБА_2 , виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, вищенаведені норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов`язки без втручання суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд у підготовчому судовому засіданні заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з п.2 ч.2, 3 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Пунктами 6, 7 ч.2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідачки на його користь 143 493,00 грн. в якості компенсації вартості частини спільного набутого майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, об?єм двигуна 1595 куб. см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 . 
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04 листопада 2021 року о 10 год. 30 хв. (а.с. 27-28 т.1).
Вбачається, що по справі мало місце неодноразове перенесення судового розгляду справи.
06 листопада 2024 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області по справі було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 16 січня 2025 року на 12.00 год. (а.с. 214, т.1). 
Проте лише 16 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 216-228, т.1), з якої вбачається, що позивачем збільшено розмір позовних вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 компенсації вартості частини спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, об?єм двигуна 1595 куб. см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 . 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №922/404/19 та встановив, що під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справах № 923/1061/18 від 10.12.2019, № 925/185/19 від 19.12.2019, № 925/186/19 від 23.01.2020 року, № 910/18389/20 від 22.07.2021.
Водночас слід зауважити, що для подання відповідної заяви необхідно дотримуватися чітко передбачених строків.
Згідно змісту оскаржуваного рішення суду, суд фактично прийняв вищевказану заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 16.01.2025 та з порушенням вказаного процесуального порядку розглянув на її підставі справу по суті, внаслідок цього суд порушив вказаний у ст. 12 ЦПК України принцип рівності сторін перед законом і судом щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та позбавив відповідача передбаченої у ст. 43 ЦПК України процесуальної можливості аргументовано захищатися проти збільшених позовних вимог.
При цьому, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 відповідно до норм ч. 5 ст. 49 ЦПК України надіслав копію заяви про збільшення позовних вимог разом з доданими документами на адресу відповідачки ОСОБА_2 . Натомість згідно протоколу судового засідання №3898876 вбачається, що копія заяви про збільшення позовних вимог від 16.01.2025 представником ОСОБА_1 - ОСОБА_7 була вручена представнику ОСОБА_2 - Храпенко С.В. в день судового засідання - 16.01.2025, проти долучення якої, до матеріалів справи, останній заперечував (том І: а.с. 229-232). 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції не мав підстав приймати до розгляду та відповідно розглядати указану вище заяву про збільшення позовних вимог, тому оскаржуване у справі рішення суду в цій частині не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки воно ухвалене з порушенням вказаних норм процесуального права. 
Що стосується законності та обґрунтованості первинного позову, то колегія суддів з урахуванням вимог ст. 2 ЦПК України щодо необхідності забезпечення виконання завдання цивільного судочинства виходить з наступного.
Встановлено, що спірний автомобіль марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, який був відчужений відповідачкою без згоди позивача, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;
- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У даній справі встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування вартості спірного автомобіля надав звіт №21/05/21/1 від 21.05.2021 вартості автомобілю марки «Skoda Octavia», 2013 року випуску, ринкова вартість автомобілю складає 286986,00 грн (том І: а.с. 12, 12 зворот). 
Апеляційний суд не може погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що наданий позивачем ОСОБА_1 звіт № 21/05/21/1 від 21.05.2021 про визначення ринкової вартості спірного автомобіля є неналежним та недопустимим доказом відповідно до вимог статей 78, 89 ЦПК України.
Зокрема, визнаючи вказаний звіт неналежним і недопустимим доказом, суд послався на те, що у ньому зазначено про подання 21.05.2021 року ОСОБА_2 заяви щодо визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу, тоді як, за твердженням представника відповідача за первісним позовом, така заява ОСОБА_2 не подавалась, а про існування звіту стороні стало відомо лише з позовної заяви про поділ майна.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на момент проведення оцінки, ОСОБА_2 була титульним власником спірного транспортного засобу, що могло бути причиною зазначення її як замовника відповідної оцінки. Зазначення у звіті відомостей про надходження заяви від ОСОБА_2 має формальний характер та не впливає на зміст і результати проведеної оцінки. 
При цьому відсутність такої заяви або заперечення сторони відповідача щодо її подання не спростовують факту здійснення оцінки майна та не свідчать про недотримання оцінювачем вимог законодавства при складанні звіту. Належним доказом на спростування її висновків було б надання звіту ОСОБА_2 , або звернення з клопотанням про проведення експертизи, проте вона таким правом на скористалась.
Відтак наведені судом першої інстанції обставини не є належною підставою для визнання зазначеного звіту неналежним та недопустимим доказом.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про компенсацію вартості частини спірного автомобіля підлягає врахуванню його ринкова вартість, визначена саме у звіті № 21/05/21/1 від 21.05.2021, у зв`язку із чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частини автомобіля. 

Щодо зустрічного (уточненого) позову ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції в частині визнання спірної квартири спільною власністю сторін ними не оскаржується, а тому в цій частині у відповідності до вимог ч. 1. ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.
Позивачкою ОСОБА_2 оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в припиненні права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна.
Так, звертаючись із даною апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилається на те, що при вирішенні її зустрічних вимог, районний суд не взяв до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, на яку вона посилалася. Зокрема, скаржниця зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Крім того, скаржниця звертає увагу на те, що судом не досліджено належним чином, не прийнято до уваги та взагалі не досліджено належним чином докази, які були додані до зустрічної позовної заяви та підтверджують, що через особисту неприязнь один до одного та постійні конфлікти, сторони не можуть проживати разом у спірній квартирі, що підтверджуються протоколами поліції. Більш того, на даний час у сторін є нові родини, та відсутні можливості та бажання навіть бачитись і спілкуватись, що також унеможливлює спільне користування спірним майном на теперішній час. 
Колегія суддів частково погоджується із даними доводами ОСОБА_2 .
Частиною 3 ст. 370 ЦК України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою зазначеної статті визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділу натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.2, 4, 5 ст.71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вказано, що «Визначений у частині четвертій статті 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку апелянт просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.
Якщо апелянт просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.»
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті З ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога апелянта про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15- ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.
За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19.
У даній справі позивачка не претендує на те, щоб квартиру залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Навпаки вона дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на квартиру від відповідача.
Виходячи з вищенаведеного, вимоги апелянта про поділ майна, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності, шляхом виділення у власність ОСОБА_1 частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на майно та стягнення з нього компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру у сумі, що становить 331769,00 грн., є обґрунтованими.
Як вбачається із Висновку експерта ОНДІСЕ №23-77 судової будівельно - технічної експертизи від 30.01.2024, ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в цілому станом на 30.01.2024 становить 663338,00 грн., а частка становить 331769,00 грн (том І: а.с.162-173). 
Згідно сі. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідач, на спростування розміру ринкової вартості квартири, інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення повторної судової будівельно - технічної експертизи. 
З огляду на наведене, визначення дійсної (ринкової) вартості спірного майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 необхідно проводити саме на підставі Висновку експерта ОНДІСЕ №23-77 судової будівельно - технічної експертизи від 30.01.2024.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що дійсна (ринкова) вартість спірного нерухомого майна, що підлягає поділу, становить 663338,00 грн., а тому позивачці належить половина вказаної суми у якості компенсації за її 1/2 частку, тобто 331769,00 грн.
Також при вирішенні даного спору суд ураховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 466/2128/23, а саме, що під час вирішення спорів про припинення права на частку у праві спільної часткової власності на квартиру (житловий будинок), яка є єдиним житлом відповідача (відповідачів), суд зобов`язаний оцінювати реальну платоспроможність відповідача (відповідачів) сплатити компенсацію без втрати єдиного житла, перевіряти дотримання принципу пропорційності втручання у право на житло відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та забезпечувати справедливий баланс інтересів співвласників з урахуванням засад добросовісності, розумності й справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Колегія суддів зазначає, що спірна квартира не є єдиним місцем проживання відповідача ОСОБА_1 . 
Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек вбачається наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна. 
В ході розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_2 компенсацію за її частку у спільному майні. 
Таким чином, оцінюючи встановлені обставини справи у сукупності і взаємозв`язку з нормами, що їх регулюють та судовою практикою Верховного Суду у спірних правовідносинах, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, виділення у власність відповідача спільного майна та стягнення грошової компенсації за її частину квартири, з огляду на що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю із скасуванням рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є доведеною, тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_1 підлягає зміні, водночас в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. 

Розподіл судових витрат 
Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, за подання до суду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 сплачено 3347,69 грн (2996,80 грн. (том І: а.с. 52) + 350,89 грн. (том І: а.с.204)), а за подання апеляційної скарги 4976,50 грн., що загально складає 8324,19 грн. (том ІІ: а.с. 7), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного набутого майна подружжя та стягнення судових витрат - змінити шляхом зменшення розміру коштів в якості компенсації вартості частини автомобіля з 232727,00 гривень до 143493,00 гривень. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року в частині відмови зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна скасувати, ухвалити нове. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності подружжя, виділення у власність відповідача спільного майна та стягнення грошової компенсації за частину майна задовольнити.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Виділити у власність ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) грошові кошти в сумі 331769,00 гривень як компенсацію вартості частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 8324,19 гривень. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.03.2026

Головуючий 

Судді: