Провадження №2/748/352/26	
 	Єдиний унікальний № 748/3723/25	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року	м. Чернігів	

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді Кухта В.О.,
секретар Крошка І.С.,
за участі прокурора Драшпуль Н.О., представника відповідача адвоката Пінчук К.О.,
розглянувши в залі суду в м.Чернігові цивільну справу за позовом Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про усунення перешкод у користування земельною ділянкою, -
В С Т А Н О В И В :

07.11.2025 р. до Чернігівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява від Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до відповідача, в якій представник позивача просить:
1) витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області земельну ділянку з кадастровим номером 7425584900:06:000:6056, площею 1,2838 га;
2) стягнути з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору.
В обгрунтування позову прокурор зазначив, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 02.06.2020 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передано у її власність земельну ділянку з кадастровим номером 7425584900:06:000:6056, площею 1,2838 га. На підставі цього наказу внесено відомості про дану земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, даний наказ виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка входить до 100 метрової прибережної захисної смуги р.Річище, яка є протокою (рукавом) р.Дніпро.
Ухвалою судді від 13.11.2025 року провадження у справі було відкрито, підготовче засідання було призначено на 26.12.2025.
В подальшому, підготовче засідання було відкладено на 27.01.2025 за клопотанням представника відповідача. 
29.12.2025 представник відповідача подала відзив на позовну заяву. У відзиві вона зазначила, що знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги не підтверджено належними та допустимими доказами. За проєктом землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки межі водоохоронної зони річки Річище не визначалися, а тому зміна категорії земель із земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення. Михайло-Коцюбинська селищна рада погодила передачу земельної ділянки у власність, а через 6 років ініціювала звернення до суду з даним позовом. Доказів того, що Михайло-Коцюбинська селищна рада використовувала спірну земельну ділянку до її відведення та передачі у власність відповідачу немає. Повернення спірної ділянки сільській раді є втручанням держави у право відповідача на мирне володіння майном.
05.01.2026 року прокурором надано відповідь на відзив, у якій він зазначив, що докази надані прокурором на підтвердження знаходження спірної ділянки у межах 100 метрової прибережної захисної смуги рукава великої річки Дніпро є належними та допустимими. Те, що об`єкт під назвою Річище є рукавом річки Дніпро підтверджено висновком Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №748/2226/22. Даний позов не суперечить загальним принципам та критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, оскільки у спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Крім того, ОСОБА_1 набула земельну ділянку на безоплатній основі, знала, або, проявивши розумну обачність, могла і зобов`язана була знати про те, що земельна ділянка водного фонду вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, могла пересвідчитися, що ця земельна ділянка знаходилася поряд з водним об`єктом в межах 100 метрової прибережної захисної смуги рукава річки Дніпро Річище.
Ухвалою суду від 27.01.2026 року підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду на 03.03.2026 року об 11:00 год.
За клопотанням представника відповідача судове засідання було відкладене на 25.03.2026 року. 
В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. 
Представник відповідачки заперечила щодо позову, пославшись на обставини викладені у відзиві, а також додала, що відповідачка планує використовувати цю земельну ділянку за цільовим призначенням.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області справу просила розглянути без її участі.
Заслухавши прокурора та представника відповідачки, дослідивши докази у справі, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог. 
02.06.2020 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-9677/14-20-сг було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особситого селянського господарства ОСОБА_1 та надано у власність їй земельну ділянку з кадастровим номером 7425584900:06:000:6056, площею 1,2838 га.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 449491427 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 від 11.06.2020 року на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-9677/14-20-сг від 02.06.2020 року. 
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (п. «є» ч.1 ст. 19 Земельного кодексу України).
До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (стаття 58 Земельного кодексу України та стаття 4 Водного кодексу України).
До земель державної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України (пункт «д» частини третьої статті 84 цього кодексу).
Частина друга статті 59 Земельного кодексу України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Відповідно до статі 60 Земельного кодексу України, статі 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 Земельного кодексу України, статті 89-90 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у Земельному кодексі України та Водному кодексі України.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (пункт 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Згідно з листом Державного агентства водних ресурсів України №4635/5/5/11-25 від 21.08.2025 водний об`єкт з назвою Річище є рукавом (частиною) річки Дніпро, яка належить до великих річок і прибережна захисна смуга встановлюється по берегах великих річок уздовж урізу води (у меженний період) шириною 100 метрів. 
За відповіддю Приватного підприємства "Елітзем" на запит прокурора земельна ділянка з кадастровим номером 7425584900:06:000:6056, площею 1,2838 га, входить до 100 метрової прибережно-захисної смуги річки Річище, яка є протокою (рукавом) річки Дніпро. До відповіді додана схема, на якій зеленим кольором зображено сіпрну земельну ділянку, а червоним кольором - межу прибережної захсиної смуги 100 м.
Доказами є будь-яки фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає
Аналізуючи досліджені докази у сукупності, суд доходить висновку, що об`єкт з назвою Річище є рукавом (частиною) річки Дніпро. З досліджених вище доказів також встановлено, що спірна земельна ділянка повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги.
Таким чином доводи представника відповідача щодо недоведеності того, що спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду є безпідставними.
Щодо втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, суд зазначає наступне.  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2025 року (справа № 370/702/21, провадження № 61-8028св25) зробив такий висновок.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
Колегія суддів у зазначеній постанові врахувала, що позов прокурора у справі спрямований на захист суспільного інтересу та відновленні становища, яке існувало до порушення права держави на землю, яка входить до прибережної захисної смуги.
Відтак, встановивши, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги, тобто відносяться до земель водного фонду і не могли бути передані у приватну власність відповідно до вимог чинного законодавства України апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.
Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, своєю чергою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.
Відтак, на переконання колегії суддів, задоволення позову у справі, жодним чином не порушувало прав відповідачів в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Стосовно данного спору слід також зазначити, що відповідачкою дана земельна ділянка була отримана у 2020 році з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, і за проектом землеустрою відносилася до пасовищ. Проте, по даний час жодних робіт чи іншої діяльності направленої на використання цієї земельної дялінки за цільовим призначенням відповідачкою не здійснювалося. З огляду на це, а також враховуючи вищезазначену правову позицію Верховного Суду, суд не вбачає порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача, оскільки задоволено позовні вимоги до нього. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позов Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про усунення перешкод у користування земельною ділянкою задовольнити в повному обсязі.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області земельну ділянку з кадастровим номером 7425584900:06:000:6056, площею 1,2838 га.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору в сумі 3028 гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Прокурор: Чернігівська окружна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910114, місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул. Князя Чорного, 9.
Позивач: Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області, код ЄДРПОУ 04412509, місцезнаходження 15552, Чернігівська область, Чернігівський район, селище Михайло-Коцюбинське, вул.Шевченка, 50.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .
Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, код ЄДРПОУ 39764881, місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул. П`ятницька, 11 А.
Повний текст рішення виготовлено 06.04.2026 року.

Суддя   В.О.Кухта