ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/7990/25
Головуючий у першій інстанції – Супрун О.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/589/26

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А. 
суддів: Мамонової О.Є., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 21 листопада 2025 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на користь позивача, на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати в подальшому із відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн., щомісяця до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем сплачуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але даний розмір аліментів є недостатнім для забезпечення базових потреб дитини. Позивач стверджувала, що відповідач 14.08.2021 року виїхав за межі України і наразі працює за кордоном. Позивач звертає увагу, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в Чернігівській області, Чернігівському районі, с/рада Довжицька. За доводами позивача, зазначену земельну ділянку відповідач здає в оренду ПрАТ ’’Чернігівське племпідприємство”. Позивач вказувала, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача, розмір витрат на утримання дочки значно збільшився, наразі малолітня ОСОБА_3 розпочала навчання у школі, і тому, підвищилися потреби дитини. Позивач прикладає всі можливі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє повністю задовольнити потреби малолітньої дочки, її повноцінного утримання та виховання (купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків та інших життєвих потреб дитини). Позивач зазначає, що малолітня дочка проживає разом з нею та перебуває на утриманні матері. Відповідач достатньої матеріальної допомоги для забезпечення належного рівня життя дитини, додаткових грошей на виховання, лікування та навчання дитини, добровільно не надає. Як вказує позивач, дані обставини стали підставою для її звернення до суду із вищезазначеною позовною заявою.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.02.2017 у справі № 750/864/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.01.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом ухвалено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн. 00 коп. щомісяця, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог, судом відмовлено. Стягнуто із відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 423 грн. 92 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 року по справі № 750/7990/25, та ухвали нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що заочне рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року є необґрунтованим та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача відносно того, що відповідачем сплачуються аліменти у незначному розмірі, який є недостатнім для забезпечення базових потреб дитини. Апелянт стверджує, що відповідач 14.08.2021 року виїхав за межі України та наразі перебуває і працює за кордоном. Апелянт вказує, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в Чернігівській області, Чернігівському районі, с/рада Довжицька. Зазначену земельну ділянку відповідач здає в оренду ПрАТ ’’Чернігівське племпідприємство”. За доводами апелянта, за 2023 рік та 2024 рік було здійснено утримання в рахунок сплати аліментів 1 729 грн., із доходів, отриманих відповідачем за рахунок здачі в оренду належної йому земельної ділянки. За 2025 рік було здійснено утримання в рахунок сплати аліментів, 2 205 грн. із доходів, отриманих відповідачем за рахунок здачі в оренду належної йому земельної ділянки. Апелянт зазначає, що відповідач сплачує щомісячно аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 3 000 грн. За доводами апелянта, з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача, розмір витрат на утримання дочки значно збільшився. Наразі малолітня дочка сторін спору - ОСОБА_3 розпочала навчання у школі, і тому і підвищилися потреби дитини. Апелянт вказує, що вона прикладає всі можливі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє повністю задовольнити потреби малолітньої дочки, її повноцінне утримання та виховання (купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків та інших життєвих потреб дитини). Апелянт вказує, що малолітня дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. При цьому, відповідач достатньої матеріальної допомоги для забезпечення належного рівня життя дитини, додаткових грошей на виховання, лікування та навчання дитини, добровільно не надає.

Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору належним чином повідомлені про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у даній справі та про призначення даної справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.02.2017 року було стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.01.2017 року, і до повноліття дитини (а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , у свідоцтві про народження якої (серія НОМЕР_1 ) (а.с.7), батьком зазначений ОСОБА_2 , матір: ОСОБА_1 .

Як вбачається із заочного рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивач не довела належними та допустимими доказами факту роботи відповідача за кордоном та отримання ним доходу, який би дозволяв стверджувати про можливість надання ним матеріальної допомоги на утримання дитини у визначеному позивачем розмірі, так само як і витрат, що перевищують його заробіток (дохід). Суд першої інстанції вказав, що факт здачі відповідачем в оренду земельної ділянки на основі договору оренди землі з ПрАТ ’’Чернігівське підприємство’’ за ціною, яка становить - 5 727 грн. 58 коп. на рік, не свідчить про таку можливість відповідача. Судом при розгляді даного спору по суті враховано фактичні, документально підтверджені обставини справи, положення статті 182 СК України, у тому числі, про мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн., оскільки позивач під час розгляду справи не довела необхідності у стягненні аліментів у більшому розмірі та матеріальної можливості відповідача таку допомогу надавати. У задоволенні решти позовних вимог, судом першої інстанції відмовлено.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок заочного рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року, щодо наявності правових підстав для часткового задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. 

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача відносно того, що відповідачем сплачуються аліменти у незначному розмірі, який є недостатнім для забезпечення базових потреб дитини. Апелянт стверджує, що відповідач 14.08.2021 року виїхав за межі України та наразі перебуває і працює за кордоном. Апелянт вказує, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в Чернігівській області, Чернігівському районі, с/рада Довжицька. Зазначену земельну ділянку відповідач здає в оренду ПрАТ ’’Чернігівське племпідприємство”. За доводами апелянта, за 2023 рік та 2024 рік було здійснено утримання в рахунок сплати аліментів 1 729 грн., із доходів, отриманих відповідачем за рахунок здачі в оренду належної йому земельної ділянки. За 2025 рік було здійснено утримання в рахунок сплати аліментів, 2 205 грн. із доходів, отриманих відповідачем за рахунок здачі в оренду належної йому земельної ділянки. Апелянт зазначає, що відповідач сплачує щомісячно аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 3 000 грн. За доводами апелянта, з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача, розмір витрат на утримання дочки значно збільшився. Наразі малолітня дочка сторін спору - ОСОБА_3 розпочала навчання у школі, і тому і підвищилися потреби дитини. Апелянт вказує, що вона прикладає всі можливі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє повністю задовольнити потреби малолітньої дочки, її повноцінне утримання та виховання (купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків та інших життєвих потреб дитини). Апелянт вказує, що малолітня дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. При цьому, відповідач достатньої матеріальної допомоги для забезпечення належного рівня життя дитини, додаткових грошей на виховання, лікування та навчання дитини, добровільно не надає.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Згідно статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.1, п.2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. 

Статтями: 18, 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Частинами: 2, 3 статті 11 Закону України ”Про охорону дитинства” визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У п.54 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі ”Хант проти України” суд констатує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі ”Олссон проти Швеції” (№2) від 27.11.1992 року, Серія А, № 250, статті 35-36, п.90), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей: 150, 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно із ч.1, ч.2, ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України, яка регламентує способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, вказані способи визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положення ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України визначають, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Приписами ч.1 статті 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Враховуючи зміст статей: 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №727/1599/22.

Як вбачається із матеріалів справи, у червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на користь позивача, на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати в подальшому із відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн., щомісяця до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем сплачуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але даний розмір аліментів є недостатнім для забезпечення базових потреб дитини. Позивач стверджувала, що відповідач 14.08.2021 року виїхав за межі України і наразі працює за кордоном. Позивач звертає увагу, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в Чернігівській області, Чернігівському районі, с/рада Довжицька. За доводами позивача, зазначену земельну ділянку відповідач здає в оренду ПрАТ ’’Чернігівське племпідприємство”. Позивач вказувала, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача, розмір витрат на утримання дочки значно збільшився, наразі малолітня ОСОБА_3 розпочала навчання у школі, і тому, підвищилися потреби дитини. Позивач прикладає всі можливі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє повністю задовольнити потреби малолітньої дочки, її повноцінного утримання та виховання (купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків та інших життєвих потреб дитини). Позивач зазначає, що малолітня дочка проживає разом з нею та перебуває на утриманні матері. Відповідач достатньої матеріальної допомоги для забезпечення належного рівня життя дитини, додаткових грошей на виховання, лікування та навчання дитини, добровільно не надає. Як вказує позивач, дані обставини стали підставою для її звернення до суду із вищезазначеною позовною заявою.

За приписами статті 182 Сімейного кодексу України, яка регламентує обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Положеннями статті 192 Сімейного кодексу України визначено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів, за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дозволяє дійти висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану. При цьому, такі положення Закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану.

Зазначені вище висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі №691/926/20.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.02.2017 року було стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.01.2017 року, і до повноліття дитини (а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , у свідоцтві про народження якої (серія НОМЕР_1 ) (а.с.7), батьком зазначений ОСОБА_2 , матір: ОСОБА_1 .

Матеріалами справ підтверджено, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в Чернігівській області, Чернігівському районі, с/рада Довжицька (а.с.19-20). Вказана земельна ділянка відповідача перебуває у оренді у ПрАТ ’’Чернігівське головне підприємство по племенній справі в тваринництві’’ (а.с.70-72). Матеріали справи містять в собі звіт про здійснені відрахування та виплати ПрАТ ’’Чернігівське головне підприємство по племенній справі в тваринництві’’ щодо ОСОБА_2 (а.с.73), з якого вбачається, що із отриманого відповідачем доходу за хронологічний період: з 01.01.2025 року по 31.12.2025 року, місяць - ’’09’’, проводились утримання за виконавчим листом про стягнення аліментів у розмірі 25%. 

Як вбачається із відповіді №2585767 від 09.04.2026 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 1 кварталу 2024 року по 4 квартал 2025 року (а.с.123), Результат запиту: фізична особа в Державному реєстрі з вказаним реєстраційним номером облікової картки платника податків не зареєстрована / фізична особа з вказаними серією (за наявності) та номером паспорта в Окремому реєстрі Державного реєстру не зареєстрована. 

У контексті приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року, щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого ОСОБА_1 позову. Вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову по суті, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач не довела належними та допустимими доказами факту роботи відповідача за кордоном та отримання ним доходу, який би дозволяв стверджувати про можливість надання ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання дитини у визначеному позивачем розмірі, так само як і витрат, що перевищують його заробіток (дохід). При цьому, суд першої інстанції вказав, що факт здачі відповідачем в оренду земельної ділянки на основі договору оренди землі з ПрАТ ’’Чернігівське підприємство’’ за ціною 5 727 грн. 58 коп. на рік, не свідчить про таку можливість. Доводи поданої апеляційної скарги не спростовують висновків заочного рішення суду від 21.11.2025 року, оскільки дані висновки суду узгоджуються із фактичними обставинами справи, які є документально підтвердженими, а також висновки суду першої інстанції відповідають нормам Закону, які регламентують спірні правовідносини. 

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 21.11.2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів. 

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 року - залишити без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 17.04.2026 року. 

Головуючий: Судді: