13.04.26
22-ц/812/358/26
Справа №484/1427/25 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/358/26

Постанова
Іменем України

13 квітня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем Чистою В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Єновою Лілією Миколаївною, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 17 листопада 2025 року, під головуванням судді Вуїва О.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні,

в с т а н о в и л а:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , зазначивши третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом – ІНФОРМАЦІЯ_2 ), про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2017 року до вересня 2023 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а також спільний сімейний бюджет.
За час спільного проживання з ОСОБА_4 позивачка не працювала (за винятком одного місяця – березня 2021 року), займалася навчанням та домашнім господарством.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився спільний син ОСОБА_5 .
З квітня 2021 року по час подачі позову перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку. Дитина знаходиться на її утриманні, жодних доходів, окрім щомісячної допомоги при народженні дитини, не отримувала.
У березні 2023 року ОСОБА_4 був призваний на військову службу до лав Збройних Сил України.
ІНФОРМАЦІЯ_4 загинув під час виконання військових обов`язків. 
Вказувала, що протягом усього часу їх спільного проживання ОСОБА_4 отримував стабільний щомісячний дохід, після призову на військову службу отримував щомісячне грошове забезпечення, за рахунок вказаних коштів повністю забезпечував позивачку та їх дитину. Зароблені ним кошти були основним джерелом матеріального забезпечення родини. 
Також зазначає, що з ІНФОРМАЦІЯ_5 одержала листа, згідно з яким її проінформовано щодо призначення комісією Міністерства оборони України одноразової грошової допомоги сину загиблого ОСОБА_4 , відповідно до п.2 постанови КМУ №168 від 28 лютого 2022 року, у розмірі 1/3 частини, тобто 5000000 грн. 
Вважає, що відповідно цього листа ІНФОРМАЦІЯ_2 та Міністерством оборони України фактично визначено коло осіб, які претендують на отримання одноразової грошової допомоги після загибелі ОСОБА_4 , до якого входять: матір загиблого, син та вона. 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , з відповідними документами, у тому числі рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року (справа №484/786/24) яким встановлено факт її спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_5 з приводу призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги та інших компенсаційних виплат у зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 . 
Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 26 листопада 2024 року (вих. №22142), подані нею документи повернуті на доопрацювання, у зв`язку з ненаданням позивачкою доказів, які б свідчили, що вона відноситься до категорії осіб, які мають право на такі виплати, зокрема перебування її на утриманні ОСОБА_4 .
Посилаючись на викладене просила встановити факт перебування на утриманні свого цивільного чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 01 листопада 2018 року по день його смерті.
17 листопада 2025 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не відноситься до переліку (непрацездатних) осіб, зазначених у ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно не має права на отримання з цієї підстави членом сім`ї одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, а також інших компенсаційних виплат, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .
Тому, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, суд вважав, що встановлення факту перебування позивачки на утриманні не призведе до визначеної нею мети - набуття права на отримання одноразової грошової допомоги та інших компенсаційних виплат, у зв`язку із загибеллю свого цивільного чоловіка.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Єнова Л.М. посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник зазначає, що Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області дійшов помилкового висновку, що встановлення факту перебування позивачки на утриманні не призведе до настання відповідних юридичних наслідків та не буде досягнуто мети щодо набуття права на отримання грошової допомоги. 
Вважає, що встановлення факту перебування позивачки на утриманні ОСОБА_4 породжує настання таких правових наслідків, як право на подачу повного пакету документів до ІНФОРМАЦІЯ_6 з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця. Мета звернення заявниці до суду полягала у підтвердженні її певного соціального статусу, оскільки такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення. 
Зазначає, що судом не досліджені усі докази по справі, а саме розрахунок пенсії у разі втрати годувальника наданий Управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області по пенсійній справі 17401017093 для ОСОБА_1 , який є основним доказом для встановлення даного юридичного факту (додаток до апеляційної скарги). 
Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи, у тому числі про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Якщо встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, такий факт підлягає розгляду в порядку позовного провадження (ст.ст. 293,294 ЦПК України).
У даній справі встановлення факту перебування на утриманні пов`язане з вирішенням між сторонами спору про право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги та інших компенсаційних виплат у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , а тому суд першої інстанції вірно вважав, що справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 сформульовано висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. 
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не відноситься до переліку (непрацездатних) осіб, зазначених у ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 вона не мала статус непрацездатної. 
З таким висновком суду погодитись не можна.
Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування позивачки на утриманні ОСОБА_4 до дня його загибелі.
Позивачка вказувала, що встановлення зазначеного факту є необхідним для реалізації її права на отримання одноразової грошової допомоги та оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.
За змістом частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.
У пункті 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Відповідно до ст.16-1 вказаного Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
У цій же нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 2262-ХІІ (в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_4 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються крім іншого, дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8- річного віку, і не працює (п. «д» ч.5 ст. 30 Закону). 
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ).
Отримання завником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не може бути безумовною підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів [наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото / відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)], які зумовлють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975 у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ).
Положеннями пункту 5 Порядку № 975 регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до Сімейного кодексу України (далі - СК України), а утриманці - відповідно до Закону № 2262-XII.
У пункті 10 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога.
Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду або нотаріально посвідчений правочин, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ.
Тому застосовним у питанні підтвердження факту перебування особи на утриманні для цілей отримання одноразової грошової допомоги є Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1).
Відповідно до пункту 13 розділу ІІ Порядку № 3-1 за документи про перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї приймаються, зокрема, рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника.
Отже, як Порядком № 975, так і Порядком № 3-1 передбачено подання особою, яка перебувала на утриманні, відповідного судового рішення про встановлення цього юридичного факту.
Колегія суддів зазначає, що за потреби в особових справах військовослужбовців зберігаються документи, які підтверджують відомості про утриманців, внесених до послужного списку (див. пункт 13 розділу ІІІ, додаток 7 до Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року № 280, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Однак положення статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 свідчать, що для цілей призначення та отримання одноразової грошової допомоги утриманці визначаються відповідно до Закону № 2262-XII.
Системний аналіз наведеного вище законодавства дозволяє зробити висновок, що відсутність (наявність) даних про утриманців у документах персонального обліку військовослужбовців не є відомостями, які самі по собі мають суттєвий вплив на визначення статусу утриманця, який має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
З огляду на викладене, слід враховувати, що:
- встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України;
- для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядками № 975 та № 3-1 додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01 листопада 2018 року до 08 вересня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім?єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов?язки, а також спільний бюджет.
Вказані обставини підтверджується рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року у справі №484/786/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Перша первомайська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім?єю без шлюбу, яке набрало законної сили. 
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України рішення суду є преюдиційним, а обставини, встановленні цим рішенням не підлягають повторному доведенню.
Та обставина, що позивачка та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, підтверджується й сповіщенням сім`ї про смерть, яке було направлено ОСОБА_1 як члену сім`ї загиблого військовослужбовця.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився спільний син ОСОБА_6 .
У свідоцтві про народження ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьком вказано ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_1 . 
У березні 2023 року ОСОБА_4 був призваний на військову службу, яку проходив у ВЧ НОМЕР_1 Збройних Сил України.
08 вересня 2023 року ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та приймаючи участь у бойових діях з метою захисту України від агресії російської федерації, загинув поблизу населеного пункту Мала Токмачка Пологівського району Запорізької області.
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_5 з приводу призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги та інших компенсаційних виплат у зв?язку із загибеллю ОСОБА_4 . 
Листом від 26 листопада 2024 року за вих. №22142 ІНФОРМАЦІЯ_2 надані документи на виплату повернув ОСОБА_1 на доопрацювання у зв?язку з ненаданням позивачкою доказів, що вона відноситься до категорії осіб, які мають право на такі виплати, зокрема в частині її перебування на утриманні ОСОБА_4 .
Як вбачається з довідки ТОВ «Тотал Енерджі» № 1/0201 від 02 січня 2025 року, ОСОБА_1 з 02 березня 2021 року працювала бухгалтером у вказаному Товаристві, а з 02 квітня 2021 року їй надана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (а.с.25). 
Згідно довідки Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради № 6255/04.2-05 від 17 листопада 2023 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та з 01 червня 2021 року по 31 травня 2024 року їй призначено допомогу при народженні дитини ОСОБА_5 2021 року народження, відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», у розмірі 860 грн.
З банківської виписки по надходженням коштів на рахунок ОСОБА_1 за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2023 року вбачається, що починаючи з 2019 року по 2022 рік періодично, а починаючи з квітня 2023 року по серпень 2023 року щомісячно, на картковий рахунок позивачки надходила грошова допомога від ОСОБА_4 у вигляді грошових переказів. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Наведені докази у своїй сукупності та аналіз п. «д» ч.5 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 належала до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника, оскільки як дружина загиблого військовослужбовця, здійснювала догляд за його дитиною до досягнення нею 8-річного віку.
До того ж, із вказаних доказів вбачається що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, на момент смерті останнього не мала самостійного доходу, окрім соціальної виплати на дитину розмір якої сладав 860 грн на місяць, а що допомога, яку вона отримувала від ОСОБА_4 , була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, оскільки значно перевищувала її дохід. 
Вказані обставини підтверджують наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на обставини справи, положення Закону, як регулюють спірні правовідносини та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про встановлення факту перебування на утриманні.
Тому, апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником – адвокатом Єновою Л.М. підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України скасуванню як незаконне, з ухваленням нового судового рішення, яким встановити факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_4 в період з 01 листопада 2018 року по 08 вересня 2023 року. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Єновою Лілією Миколаївною задовольнити.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 01 листопада 2018 року по 08 вересня 2023 року. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 13.04.2026 р.