ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 392/1958/25
провадження № 22-ц/4809/624/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Дуковського О.Л., Карпенка О.Л., 
учасники справи:
позивач –ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Грициком Геннадієм Олексійовичем, на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2025 року у складі головуючого судді Кавун Т.В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути із відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення донькою повноліття.
В обгрунтування зазначила, що перебувала у шлюбі із відповідачем, однак їхнє спільне життя не склалось, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть з березня 2024 року. 
Спільна донька сторін ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні.
Вказує, що відповідач не приймає участі в утриманні доньки, добровільно матеріальної допомоги не надає, а тому позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому визнав позовні вимоги лише в частині стягнення з нього аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідно до ст. 183 СК України. Разом з тим, вказав, що є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 21 березня 2024 року, а тому, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору у даній справі (а.с.25-26).

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , кошти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26 вересня 2025 року та до досягнення донькою повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 211, 20 гривень судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд керувався тим, що відповідач є батьком ОСОБА_3 , позовні вимоги визнав в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), згідно приписів ст. 180 СК України зобов`язаний утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття.
Вирішуючи питання в частині стягнення із відповідача в дохід держави судового збору за подання позовної заяви, суд першої інстанції керувався тим, що пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України, звільняються від сплати судового збору - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
Судом зазначено, що вказаний позов не пов`язаний з виконанням військового обов`язку, а також не порушує права відповідача як військовослужбовця, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Грицик Геннадій Олексійович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03 груднря 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в розмірі 1 211, 20 гривень та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.
Вказав, що відповідач надав відзив, у якому визнав позов до початку розгляду справи по суті, а відтак суд був зобов`язаний застосувати ч. 1 ст. 142 ЦПК України, згідно з нормами цієї статті, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд має вирішити питання про стягнення з відповідача лише 50% судового збору, а інші 50% — за рахунок держави.
Представник зазначив, що відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 21 березня 2024 року. Відповідний доказ був наданий суду разом із відзивом. Так, згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Суд першої інстанції в обґрунтування стягнення судового збору помилково зазначив, що цей позов не пов`язаний з порушенням прав відповідача як військовослужбовця. Вказав, що таке вузьке тлумачення норми прямо суперечить сталій практиці Верховного Суду. 
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-530цс19) зроблено правовий висновок, згідно з яким перелік пільг учасникам бойових дій не є вичерпним та не залежить від характеру спірних правовідносин. Припинення права на пільгу зі сплати судового збору за порушення будь-яких прав УБД (а не тільки соціальних) суперечило б принципу верховенства права. Разом з тим відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 2-3901/08-ц, пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI (звільнення від сплати судового збору учасників бойових дій, Героїв України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав під час розгляду справи в усіх судових інстанціях) поширюється на учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. Подібні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, й після постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19, у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 187/1094/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/17654/17, від 21 грудня 2023 року у справі № 280/3035/21). 
Представник акцентує увагу, що оскільки відповідач має статус учасника бойових дій, він звільнений від сплати судового збору в силу закону також і в цій категорії справ, незалежно від того, чи стосується спір його військової служби.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачкою не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується, – без змін.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо тих чи інших аспектів розуміння статті 55 Конституції України.
Конституційний Суд України зазначав, що, зокрема: 
(1) «частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів місті Жовті Води) від 25 грудня 1997 року № 9-зп);
(2) «судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану» (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002);
(3) «згідно з Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов`язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8). Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55). 
(4) «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права (пункт 2.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);
(5) «за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). 
Отже, право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя» (пункт 2.5. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини першої статті 294, статті 326 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018).
Як свідчить тлумачення норм Конституції України в ній міститься конституційні цінності (конституційні права та свободи, що передбачені в розділі 2 Конституції України), які складають зміст конституційного ладу.
Тлумачення статті 55 Конституції України свідчить, що право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод. 
Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньо державним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції у даній справі в частині стягнення із нього в дохід держави судового збору в розмірі 1 211,20 грн, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій, а тому, відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у вказаній категорії справ.
Вирішуючи питання в частині стягнення із відповідача в дохід держави судового збору за подання позовної заяви, суд першої інстанції керувався тим, що пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України, звільняються від судового збору - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, як зазначив суд, позов у даній справі не пов`язаний з виконанням військового обов`язку, а також не порушує права відповідача як військовослужбовця, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду з огляду на таке.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
Відповідач ОСОБА_2 вказав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як учасник бойових дій, на підтвердження до матеріалів справи долучив копію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 21 березня 2024 року (а.с.28).
Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Апеляційний суд звертає увагу, що п.13 ч. 1 ст. 5 Закону «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.
Тобто встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв, заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У ст. 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу, щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону.
Разом з тим, вказаний перелік не містить пільг щодо звільнення учасників бойових дій від сплати судового збору, зокрема у справах щодо стягнення аліментів.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції, щодо покладення на відповідача обов`язку зі сплати судового збору є правильним.
Щодо посилань представника відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17, в якій зроблено правовий висновок, що перелік пільг учасникам бойових дій не є вичерпним та не залежить від характеру спірних правовідносин. Припинення права на пільгу зі сплати судового збору за порушення будь-яких прав УБД (а не тільки соціальних) суперечило б принципу верховенства права, колегія суддів зазначає таке.
Так, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст. ст. 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону № 3551-XII. Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18)».
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №567/79/23, яка ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2024 року була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, остання висловила свою правову позицію, що Верховна Рада України не прийняла Закон про внесення зміни до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (щодо сплати судового збору при захисті прав учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції гідності та Героїв України.). Тобто законодавець чітко визначив свою позицію, щодо спірного питання.
Отже, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі №9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 із висновками, щодо застосування п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону №3674-V1 з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону №3551-X11, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості ( п.п. 81, 82, 83).
Наведені Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду мотиви про те, що сформульований Великою Палатою Верховного Суду висновок обмежує застосування п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону №3674-V1 виключно статтями 12 та 22 Закону №3551-X11, не підтверджують наявності підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані нею у наведених постановах, навпаки, є конкретними, однозначними і такими, що позбавляють можливості застосувати п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону №3674-V1 у справі, що розглядається ( п. 84).
Велика Палата Верховного Суду не встановила об`єктивних причин відступу від правового висновку, якими, за її усталеною практикою, можуть бути очевидні вади попереднього рішення ( неефективність, неясність, неузгодженість ) чи зміна суспільного інтересу (п.86). 
З огляду на зазначене, колегія суддів виснує, що посилання відповідача щодо звільнення його від сплати судового збору є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 є відповідачем у даній справі, предметом якої є стягнення із нього на користь позивачки аліментів на утримання доньки.
Даний спір не стосується захисту прав або охоронюваних законом інтересів відповідача саме як учасника бойових дій.
Отже, правові підстави для звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору за наведених ним причин відсутні.
Щодо посилань представника відповідача на ч. 1 ст. 142 ЦПК України, за нормами якої у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд має вирішити питання про стягнення з відповідача лише 50% судового збору, а інші 50% — залишити за рахунок держави, колегія суддів зазначає таке. 
Стаття 142 ЦПК регулює розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Частиною 1 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
У відповідності до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Позивачка у даній справі звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 5 Закону України про судовий збір. 
Колегія суддів зазначає, що визнання позову відповідачем у справі про стягнення аліментів не звільняє його від сплати судового збору, а тому він зобов`язаний сплатити судовий збір на загальних підставах.
Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно застосовано закон, що регулює спірні правовідносини, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Грицик Геннадій Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2025 року, в частині, що оскаржується, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 03.04.2026.

Судді С.М. Єгорова

О.Л. Дуковський

О.Л. Карпенко