РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/4591/25 
номер провадження 2-а/695/25/26

26 лютого 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді – Ватажок-Сташинської А.В.,
за участі: секретаря судового засідання – Біліченко С.В.,
представника позивача – адвоката Пилипенка Р.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Золотоноша адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними та скасування постанов у справах про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:
До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – відповідачі) про визнання протиправними та скасування постанов у справах про адміністративне правопорушення.
В обгрунтування позову зазначено, що оскаржувані постанови винесені усупереч норм Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), оскільки у матеріалах справ про адміністративне правопорушення відповідно до оскаржуваних постанов відсутні докази вчинення позивачем правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.3 ст.210, ч.3 ст.210-1 КУпАП. Також у позові вказано, що справи про адміністративні правопорушення розглянуто за відсутності позивача, якого не було своєчасно повідомлено про час та місце розгляду справи. Порушення відповідачем порядку та процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, на думку позивача, є самостійною та достатньою підставою для скасування оспорюваних постанов.
Ухвалою суду від 24.10.2025 відкрито провадження у справі на підставі вказаного позову, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з особливостями встановленими параграфом 2 глави 11 КАС України, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
04 листопада 2025 року на адресу суду від ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов відзив, в якому відповідач просить замінити неналежного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки оспорювані постанови винесені саме начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 та у ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутні повноваження на їх скасування.
На виконання ухвали суду від 03.12.2025 про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати суду завірені належним чином копії та оригінали для огляду судом оскаржуваних постанов начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210, ч.3 ст.210-1 КУпАП, та документів, на підставі яких прийнято вказані рішення, представником ІНФОРМАЦІЯ_1 29.12.2025 надано до суду завірені належним чином копії оскаржуваних постанов, повістка до ІНФОРМАЦІЯ_1 , акт відмови від отримання повістки від 18.12.2024, картка обстеження та медичного огляду, та акт відмови позивача від проходження військово-лікарської комісії від 12.02.2025.
Ухвалою суду від 16.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 про заміну неналежного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 на належного – ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відзив на позов ІНФОРМАЦІЯ_4 до суду не надав.
Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, пояснивши, що позивача протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки фактично розгляду справи не було, позивача було затримано та незаконно доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 без жодних правових підстав і було винесено оскаржувані постанови без складання протоколів про адміністративні правопорушення. Також представник позивача зауважив, що розгляд справи відносно позивача було проведено без належного повідомлення та участі позивача, у звязку з чим він був позбавлений права давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та скористатися правовою допомогою адвоката. Направлення на проходження військово-лікарської комісії позивачу не видавалося. Відсутні також докази належного інформування позивача про дату, час і місце проходження військово-лікарської комісії, як і підтвердження того, що позивачу була надана можливість пройти такий огляд у встановленому законом порядку. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач у день його протиправного затримання та доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мав при собі підтверджуючих медичних документів, та які позивач міг пред`явити військово-лікарській комісії.
Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи явку своїх представників не забезпечили, що згідно з положеннями ч.3 ст.268 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для вирішення справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є військовозобовязаним, що стверджується даними з мобільного застосунку від Міністерства оборони України для військовозобов`язаних « ІНФОРМАЦІЯ_6 », не має відстрочки від проходження військової служби, не знятий та не виключений з військового обліку, відомості про проходження військово-лікарської комісії відсутні.
Згідно з довідкою ГВЛК №87/2578, виданою на підставі постанови Центральної військово-лікарської комісії ВМУ СБУ, протокол №80 від 20.06.2012 ОСОБА_1 визнаний обмежено придатним до військової служби.
Постановою №117 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 12.02.2025 на позивача накладено адміністративне покарання у виді штрафу у розмірі 17 000 грн 00 коп.
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 12.02.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 у порушення вимог ч.1,3 ст.22 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу», п.1,2 Правил військового обліку призовників, військовозобовязаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022, будучи належним чином оповіщеним 28.12.2024 про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 09 год 00 хв. 29.12.2024, але від отримання повістки відмовився (про що складено акт відмови №11277 від 31.12.2024) у зазначений час та день до ІНФОРМАЦІЯ_1 не прибув, причини неявки не повідомив, чим вчинив правопорушення передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП. 
З наявної у матеріалах справи повістки №1322 від 26.12.2025 виданої на ім`я ОСОБА_1 , йому належить прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 09 год 00 хв. 29.12.2024.
Від отримання вказаної повістки позивач відмовився, про що складено акт відмови №11277 від 31.12.2024.
Як зазначено в акті відмови від дотримання повістки №11277 від 31.12.2024, текст повістки про явку на 09 год 00 хв. 29.12.2024 ОСОБА_1 було доведено о 08 год 19 хв. 28.12.2024.
Також постановою №118 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 12.02.2025 на позивача накладено адміністративне покарання у виді штрафу у розмірі 17 000 грн 00 коп.
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 12.02.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 у порушення вимог абз.3.5 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу», п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобовязаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022, після прибуття 12.02.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовився від отримання картки на проходження медичного огляду, про що о 19 год 20 хв. 12.02.2025 був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії, чим вчинив правопорушення передбачене ч.3 ст.210 КУпАП. 
Відповідно до наданого ІНФОРМАЦІЯ_4 на виконання ухвали суду акта відмови від проходження військово-лікарської комісії від 12.02.2025 ОСОБА_1 о 19 год 20 хв 12.02.2025 було запропоновано пройти військово-лікарську комісію з метою визначення ступеня придатності до проходження військової служби в ЗС України. ОСОБА_1 відмовився від проходження такого огляду, у звязку з небажанням проходити ВЛК.
Вважаючи, що оскаржувані постанови винесені протиправно, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ч.6 ст.55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі – Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Нормами п.12,13 Положення №154 передбачено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі – Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Згідно з ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами частини 7 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі – територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Відповідно до ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники – особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники – особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці – особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані – особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти – особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців – відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі – добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку.
Зазначені громадяни України можуть один раз обрати рік проходження базової військової служби до досягнення ними 24-річного віку.
Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» направлення громадян України для проходження базової військової служби включає:
прибуття на медичний огляд, професійно-психологічний відбір та засідання комісії з питань направлення для проходження базової військової служби;
проходження медичного огляду (у тому числі, за необхідності, направлення на додаткове медичне обстеження);
проведення професійно-психологічного відбору;
засідання комісії з питань направлення для проходження базової військової служби;
прибуття за зазначеними в повістці районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки адресою та часом для відправлення у навчальну частину (центр) для проходження базової військової служби та знаходження у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (обласному збірному пункті) до відправлення у навчальну частину (центр).
Частиною 3 ст.16 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що на районні (міські) комісії покладається, зокрема організація медичного огляду та направлення громадян України для проходження базової військової служби з призначенням їх для служби у Збройних Силах України чи іншому військовому формуванні .
Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі – також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
У відповідності до частин 5, 6 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.
Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року, коли було оприлюднений Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення рішення судом.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію. Строк проведення загальної мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента і триває на час розгляду справи судом
Частиною першою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що громадяни зобов`язані, зокрема:
з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;
проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що під час мобілізації військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу зобов`язані з`явитися – на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються: 1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка; 2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку; 3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки; 4) місце, день і час явки за викликом; 5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку; 6) реєстраційний номер повістки; 7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
Для громадян, які самостійно прибули до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та підлягають направленню на навчання (підготовку) у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, час явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки встановлюється протягом двох місяців з дня проходження військово-лікарської комісії.
Під час вручення повістки представники територіального центру комплектування та соціальної підтримки на вимогу громадянина, якому вручається повістка, зобов`язані назвати свої прізвища, ім`я та по батькові, посади, а також пред`явити службові посвідчення.
Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: 
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме – Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі – Положення).
Військово-лікарська експертиза – це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі – ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі – ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.
Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.
Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).
Відповідно до п.6.2 розділу VI Положення на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК, подаються: направлення із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження, місяця та року призову (прийняття) на військову службу, ТЦК та СП, яким призваний у Збройні Сили України (колишнього СРСР), попереднього діагнозу та мети огляду (направлення на огляд може бути підписане начальником штабу (від начальника штабу полку та вище) або начальником кадрового органу (від начальника управління роботи з особовим складом об`єднання та вище) із посиланням на рішення відповідного командира (начальника).
Направлення на медичний огляд ВЛК, видане військовослужбовцю, обов`язкове до виконання.
Обов`язок проходити медичний огляд підтверджений абз.4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
З системного аналізу наведених норм вбачається, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, адже Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 чітко регламентований прямий обов`язок проходити ВЛК з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я та неможливість відмовитися від проходження ВЛК.
При вирішенні даного спору, суд також бере до уваги, що проходження військово-лікарської комісії є обов`язком кожного військовозобов`язаного, та чинним законодавством не передбачено право особи відмовитися від отримання направлення на проходження огляду військово-лікарською комісією.
Суд виходить з того, що проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.
Суд зауважує, що нормами Положення передбачено, що у разі мобілізаційних заходів постанова ВЛК дійсна протягом 12 місяців, тобто військовозобов`язаний може бути викликаний для проходження ВЛК через 12 місяців.
З матеріалів справи встановлено, що позивач відмовився як від отримання повістки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, так і від проходження військово-лікарської комісії, про що було складено відповідні акти.
Факт відмови позивача від отримання повістки та від проходження ВЛК стороною позивача під час розгляду даної справи не заперечувався.
Частиною третьою статті 210 КУпАП у редакції Закону № 3696-IX від 09.05.2024, чинній з 19.05.2024 встановлено, що порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, вчинене в особливий період – тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП у редакції Закону № 3696-IX від 09.05.2024, чинній з 19.05.2024 встановлено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізації вчинене в особливий період – тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань – від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З системного аналізу наведених норм, враховуючи, що станом на день набрання чинності норм законодавства України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку, позивач відмовився від отримання повістки до районного територіального центру комплектування та сцоціальної підтримки, а також від проходження військово-лікарської комісії.
Щодо посилання представника позивача у судовому засіданні на поважність відмови позивача проходити ВЛК, з огляду на відсутність при собі відповідної медичної документації, суд зазначає про таке.
Згідно з абз.3 п.3.4 розділу 3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.
З цього слідує, що у лікарів ВЛК є доступ до ЕСОЗ для отримання необхідних медичних даних військовозобов`язаного.
Щодо посилання представника позивача у судовому засіданні на неможливість прибуття на визначену дату та час у повістці до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на запланований візит до лікаря у Черкаській обласній дитячій лікарні, суд зауважує, що сторона позивача доказів на підтвердження наведених обставин суду не назвала та не надала. 
Так у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач у визначену дату та час у повістці до ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував разом із дитиною на огляді у лікаря у вказаному медичному закладі, а також докази того, що позивач належним чином повідомив про вказані причини щодо неможливості прибути до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що оспорювані постанови є правомірними та підстави для їх скасування відсутні.
Відповідно до статей 7, 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності та ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно з ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до вимог частини 1 статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Оцінюючи доводи сторони позивача з приводу порушення процедури розгляду справи та винесення оскаржуваних постанов, суд зазначає, що порушень прав позивача під час винесення оспорюваних постанов судом не встановлено.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювані постанови, ухвалені уповноваженою посадовою особою, в порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП та з дотриманням строків накладення адміністративного стягнення, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
При цьому суд критично ставиться до твердження сторони позивача про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, оскільки доводи позивача спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються та зводяться до намагання уникнути відповідальності за вчинені адміністративні правопорушення за ч.3 ст.210 та за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Щодо зауважень сторони позивача про порушення порядку та процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, якщо воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
У межах спірних правовідносин суд дійшов до висновку, що відсутіність у матеріалах справи направлення на проходження військово-лікарської комісії та протоколу про адміністративне правопорушення, не є фундаментальним порушенням, яке є безумовною підставою для скасування спірної постанови.
У постанові Верховного Суду у справі № 825/2328/16 від 22.05.2020 викладений висновок про те, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact).
Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваністьакта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18.
Також при вирішенні даного спору суд зауважує, що Європейський суд з прав людини в п. 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.
Санкції частини 3 ст.210 та ч.3 ст.210-1 КУпАП не передбачають застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваних постанов не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанов про адміністративне правопорушення у суді, скориставшись при зверненні з позовом до суду правовою допомогою адвоката, його участь при розгляді справи була забезпечена його представником адвокатом Пилипенком Ростиславом Борисовичем, а відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.
Крім того, положення ст.268 КУпАП не містять імперативної заборони щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення передбачені ст.210, 210-1 КУпАП за відсутності особи, яка притягується до адміністравтиної відповідальності.
Відтак суд відхиляє доводи сторони позивача про порушення його прав під час винесення оспорюваних постанов.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 та від 14.02.2018 по справі № 536/583/17.
Відповідачем на дотримання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, адже зміст оскаржуваних постанов відображає склад адміністративного правопорушення.
У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.
Щодо строку звернення позивача з даним позовом до суду, суд зазначає про таке.
Частиною першоюстатті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.2 ст. 286 КАС Українипозовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноваженьу справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови),а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Частиною першоюст. 121 КАС Українивизначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом,якщо визнає причини його пропуску поважними,крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ч.1ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Статтею 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Звертаючись з даним позовом до суду 10.10.2025, стороною позивача зазначено, що про існування спірної постанови позивачу стало відомо після ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень 03.10.2025 з примусового виконання спірних постанов, які було відкрито постановами державного виконавця 29.09.2025 та 30.09.2025.
Таким чином, на підставі викладеного вище, вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом у межах строку визначеного приписами КАС України.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового зборуналежить віднести на рахунок позивача.
Керуючись ст. 2, 5, 9, 72, 73, 77, 78, 134, 139, 241-246, 250, 255, 268-272, 286, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову – відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська