Справа № 461/883/25 Головуючий у 1 інстанції: Павлюк О. В. 
Провадження № 22-ц/811/4537/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І.
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львовавід 09 грудня 2025 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про визначення способу участі у спілкуванні з дитиною, таза зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про зміну графіку спілкування з дитиною,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про визначення способу участі у спілкуванні з дитиною.
Позов мотивувала тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2019 року розірвано шлюб її сина ОСОБА_3 з відповідачкою, у якому у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За спільною згодою батьків місце проживання дитини визначено з матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 .
У зв`язку з тим, що відповідачка чинить їй перешкоди у спілкуванні з онуком, вона неодноразово зверталася до судових органів для відновлення контакту з дитиною. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 травня 2024 року встановлено графік її спілкування з онуком протягом червня – серпня 2024 року – кожну другу суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв та кожен другий вівторок місяця з 10 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв., а з вересня 2024 року – кожну другу суботу місяця з 10 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв. та один робочий день раз на два тижні за домовленістю.
Оскільки відбулися зміни у розкладі навчання онука, а також і у її робочому графіку,є підстави для встановлення нового графіку побачень з онуком.
Крім того, вона вважає, що має право бачитися більше часу з онуком, з яким проживала з моменту його народження та до жовтня 2023 року, постійно про нього піклувалася, відвідувала з ним гуртки та розвивальні заходи, яких як стверджує її онук йому не вистачає.
З наведених підстав просила встановити їй порядок побачень з малолітнім онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю ОСОБА_5 в місцях, які відповідають вікові дитини або за місцем його реєстрації, а саме: парні суботи місяця з 10:00 год. до 15:00 год. та непарні вівторки або четверги місяця: у навчальний час – після завершення уроків у школі до 20:00 год., включаючи час перебування на тренуванні, у канікулярний період з 10:-00 год. до 15:00 год.
У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про зміну графіку спілкування з дитиною.
Позов мотивувала тим, що від спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_3 у них народилася дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею.
ОСОБА_3 систематично не сплачує аліментів на утримання дитини, що стало підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності.
Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 306 від 24 вересня 2024 року встановлено ОСОБА_3 графік побачень з дитиною у першу та третю середу місяця з 18:00 год. до 20:00 год. та кожну суботу місяця з 15:00 год. до 17:00 год.
Відповідачка незаконно збирає, зберігає та використовує конфіденційну інформацію про неї, вчиняє наклеп щодо незабезпечення неповнолітньому онуку безпечних умов проживання, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів щодо завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину і втручання в особисте життя.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 травня 2024 року у справі №461/1292/24 встановлено графік її спілкування з онуком протягом червня – серпня 2024 року – кожну другу суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. та кожен другий вівторок місяця з 10 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв., а з вересня 2024 року – кожну другу суботу місяця з 10 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв. та один робочий день раз на два тижні.
З моменту ухвалення судом рішення у справі № 461/1292/24 відбулися суттєві зміни, що стосуються забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої дитини, яка успішно навчається, з понеділка по п`ятницю зайнята на уроках в школі та відвідуванням гуртків, тому в суботу та неділю у нього є потреба у відпочинку, підготовці домашнього завдання та проведенні вільного часу з матір`ю, бабусею та дідусем, що є її батьками, а також з друзями, тому графік зустрічей, що передбачає проведення практично всієї суботи з відповідачкою не відповідає інтересам дитини.
Існуючий графік участі у вихованні та спілкуванні з відповідачки з онуком не відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин та може призвести до порушення переважного права матері на особисте виховання дитини.
Вважала, що найкращому забезпеченню інтересів дитини відповідатиме графік зустрічей з бабусею у кожну другу суботу місяця з 10:00 год. до 13:00 год. 
З наведених підстав просила встановити ОСОБА_1 графік зустрічей з малолітнім ОСОБА_4 – кожну другу суботу місяця з 10:00 до 13:00 годин. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львовавід 09 грудня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про визначення способу участі у спілкуванні з дитиною та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова, про зміну графіку спілкування з дитиноюзадоволено частково.
Встановлено ОСОБА_1 такий порядок та спосіб у вихованні та спілкуванні з дитиною (онуком) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожну другу та четверту суботу місяця з 10:00 год до 15:00 год у місцях, які відповідають віку дитини або за місцем реєстрації ОСОБА_1 , а саме: у АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішення Галицького районного суду м. Львовавід 09 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути підтверджений належними та допустимими доказами, однак частина наданих ОСОБА_2 квитанцій не підтверджують виконання фінансового зобов`язання з оплати послуг з правничої допомогу саме нею, оскільки платником зазначено іншу особу, а в графі «Призначення платежу» зазначено «Переказ особистих коштів», що не є належним доказом на підтвердження оплати правничої допомоги.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути обґрунтованим, а відсутність у платіжному документі посилання на договір або рахунок-фактуру робить неможливим встановлення зв`язку між цією сумою та судовим процесом.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львовавід 09 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Учасники справа належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку в електронному вигляді судових повісток-повідомлень до їхніх електронних кабінетів (т. 2 а.с. 229, 231, 233, 235) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 236).
В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, беручи до уваги, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи без участі сторін.
Згідно з ч. 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 30 березня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності. 
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з огляду на таке.
Статтею 59 Конституції України гарантовано право на професійну правничу допомогу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Судом встановлено, що адвокат Карпель О.О. надавала ОСОБА_2 професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даного спору на підставі договору про надання правової допомоги № 18-11-2024 від 26 листопада 2024 року.
Пунктом 4.5 договору про надання правової допомоги № 18-11-2024 від 26 листопада 2024 року передбачено, що факт наданої правової допомоги підтверджується актом наданих послуг.
Згідно з актом наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги №18-11-2024 від 26 листопада 2024 року адвокат передав, а клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги на загальну суму 14690 грн.
У вищезазначеному акті наданих послуг сторони підтвердили, що професійна правнича допомога полягала у наданні консультацій, участі адвоката в засіданні органу опіки та піклування щодо надання висновку, підготовці відзиву на позовну заяву, підготовці відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, участі в судових засіданнях, підготовці заперечень та клопотань.
На підтвердження оплати наданих послуг з професійної правничої допомоги ОСОБА_2 надала платіжні інструкції та квитанції на загальну суму 14690 грн (т. 2 а.с. 157-168).
Як вбачається з вищезазначених квитанцій та платіжних інструкцій кошти в сумі 6019,60 грн сплачено безпосередньо ОСОБА_2 , а решта коштів сплачена ОСОБА_6 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу, сплачені іншою особою, яка не є учасником справи, не підлягають відшкодуванню.
Однак, такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правничої допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. 
Закон не забороняє будь-якій фізичній чи юридичній особі здійснити оплату послуг адвоката, який здійснює представництво інтересів іншої особи, що свідчить про відсутність підстав для відмови у розподілі витрат на правничу допомогу у зв`язку з оплатою їх не учасником справи, а іншою особою.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 та від 28 червня 2023 року у справі № 463/2001/19.
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.
Встановивши, що ОСОБА_2 підтверджено обсяг наданих їй послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, однак при визначені розміру відшкодування таких витрат не врахував те, що судом частково задоволено як первісний позов, так і зустрічний позов, що є підставою для покладення судових витрат на обидві сторони.
Крім того, стягуючи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд не врахував, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини цієї справи.
Враховуючи часткове задоволення обох позовів, які мають немайновий характер, заперечення ОСОБА_1 щодо співмірності розміру заявлених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, дослідивши та оцінивши надані докази на підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів, беручи до уваги критерії обґрунтованості, пропорційності, співмірності та розумності їх розміру, дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, надану адвокатом Карпель О.О., у розмірі 3 000 грн, що відповідає критерію реальності адвокатських витрат, їх співмірності та розумності їхнього розміру. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат– змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.