ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України
17 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9669/25
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/685/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому, збільшивши в ході судового розгляду позовні вимоги, просив стягнути з відповідачки на його користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів відповідно до судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2024 року в розмірі 47 964 грн.
Позов мотивовано тим, що сторони являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2022 року ОСОБА_1 разом з сином проживають у Норвегії за програмою тимчасового прихистку. Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2024 року у справі № 750/3095/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 04 березня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення суду відкрито виконавче провадження № 75751375. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 аліменти своєчасно не сплачувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 47 964 грн. За розрахунком позивача розмір неустойки в період з 04 березня 2024 року по 15 липня 2025 року становить 224 381,59 грн, тобто перевищує розмір існуючої заборгованості за аліментами, а отже, відповідачка зобов`язана сплатити на його користь пеню, що не перевищує 100% наявного боргу.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну сплату аліментів відповідно до судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2024 року у справі № 750/3095/24 у сумі 20 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 421 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 505,07 грн судового збору.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд безпідставно визнав поважними причини пропуску строку на подання відповідачкою відзиву на позов та задовольнив клопотання про зменшення розміру пені, оскільки ОСОБА_2 не надано жодних доказів. а які б підтверджували відсутність у неї доходу або погіршення стану здоров`я. Наголошує на тому, що проживання разом з ОСОБА_2 іншого сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є підставою для зменшення розміру пені, оскільки він вже досяг повноліття, відтак у батьків наразі відсутній обов`язок по його утриманню.
Скаржник вважає, що районний суд не перевірив належним чином наявність підстав для зменшення розміру пені по аліментах та без належного правового обґрунтування застосував ч. 2 ст. 196 СК України до відповідачки, як їх платника, оскільки ОСОБА_2 свідомо протягом 1 року 4 місяців кошти на утримання сина не сплачувала, і спонукав боржницю до сплати аліментів лише цей позов.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 у встановлений судом строк не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка має перед позивачем заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла саме з вини ОСОБА_2 , у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з неї неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Визначаючи її розмір до стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_5 , суд першої інстанції, урахувавши клопотання представника ОСОБА_2 про зменшення розміру пені та пославшись на принцип пропорційності у цивільному праві, дійшов висновку про зменшення пені до 20 000 грн, зазначивши, що відповідачка одразу після пред`явлення позову усунула наявне порушення та повністю сплатила борг. 
Апеляційний суд з наведеними висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.
У справі встановлено, що сторони являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15 червня 2017 року (а.с. 6).
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2024 року у справі № 750/3095/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 04 березня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7).
Зазначений наказ позивачем звернуто до примусового виконання. 08 серпня 2024 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу ДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мойсієнко Л.Д. відкрито виконавче провадження № 75751375 (а.с. 12).
За інформацією з Деснянського відділу ДВС у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26 червня 2025 року в матеріалах виконавчого провадження була відсутня інформація щодо офіційного отримання доходів боржником, відтак за період з 04 березня 2024 року по 01 червня 2025 року заборгованість з аліментів нараховувалась, виходячи із середньомісячної заробітної плати для працівника даної місцевості (по місту Чернігову) і її загальний розмір становив 44 966,25 грн. 04 червня 2025 року відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512, відомості про ОСОБА_2 внесено державним виконавцем до Єдиного реєстру боржників (а.с. 13).
Згідно з розрахунком Деснянського відділу ДВС у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25 серпня 2025 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період з березня 2024 року по червень 2025 року становила 47 964 грн. У липні 2025 року ОСОБА_2 сплачено 58 952 грн аліментів, у зв`язку з чим станом на липень 2025 року наявна переплата у сумі 7 990,25 грн (а.с. 52).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).
Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на підставі судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2024 року (справа № 750/3095/24) має сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 04 березня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.
Позивач звернувся цим з позовом, оскільки за період з 04 березня 2024 року по 15 липня 2025 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість по аліментах у розмірі 47 964 грн.
Розрахунком Деснянського відділу ДВС у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підтверджено, що у липні 2025 року, тобто одразу після звернення ОСОБА_5 з цим позовом, ОСОБА_2 сплатила 58 952 грн аліментів, у результаті чого виникла переплата.
ОСОБА_2 через представника просила суд зменшити розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, указуючи на відсутність у неї доходу, стан здоров`я, який заважає їй працювати, а також проживання з нею іншого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який потребує коштів на утримання, навчання та харчування. Просила взяти до уваги те, що 28 та 29 червня 2025 року повністю сплатила заборгованість по аліментах на утримання сина ОСОБА_3 .
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідачки, оскільки вона добровільно не вжила заходів щодо сплати періодичних платежів на утримання сина у визначеному судом розмірі. ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, якіб підтверджували, що відповідачка мала об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів. Указане є її процесуальним обов`язком відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України.
Отже, ОСОБА_2 не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до неї відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Позивач має право на стягнення з відповідачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Перевіряючи доводи про безпідставне задоволення клопотання про зменшення розміру пені, колегія суддів ураховує наступне.
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) зроблено висновок про те, що визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.
Посилання скаржника на те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження скрутного майнового стану чи хвороби на час виникнення заборгованості по аліментах, є обґрунтованими, проте, зменшуючи розмір неустойки (пені), районний суд виходив не з майнового та/або сімейного стану платника аліментів, а, урахувавши погашення платником боргу по аліментах одразу після звернення ОСОБА_5 з цим позовом, керувався правом суду на зменшення неустойки, як прояву принципу пропорційності у цивільному праві.
За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинення сплати аліментів були предметом судового розгляду.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2024 року (справа № 750/10334/23) припинено стягнення аліментів, що стягнуті судовим наказом у справі № 750/2349/23 (провадження № 2-н/750/653/23) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 21 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2025 року (справа № 750/9694/24) визначено місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року (справа № 750/10114/24) звільнено боржника ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21 лютого 2023 року по 22 лютого 2024 року. 
Ураховуючи розмір заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_2 на час пред`явлення позову у сумі 47 964 грн, яку відповідачкою повністю погашено одразу після пред`явлення позову, що підтверджено розрахунком державного виконавця від 25 серпня 2025 року, а також беручи до уваги те, що між сторонами на протязі 2024-2025 років тривали судові спори щодо визначення місця проживання та утримання дитини ОСОБА_3 , звільнення від заборгованості ОСОБА_5 зі сплати аліментів, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для зменшення розміру пені до 20 000 грн. 
Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача розмір пені не порушує права одержувача аліментів ОСОБА_1 та водночас не створює надмірного фінансового навантаження на платника аліментів. На думку апеляційного суду, визначена судовим рішенням пеня є співрозмірною з правопорушенням (зокрема, періодом прострочення, наявністю між сторонами судових спорів щодо проживання та утримання спільної дитини). Розмір пені є співрозмірним із розміром невиконаного відповідачкою основного зобов`язання.
Твердження позивача про безпідставне поновлення ОСОБА_2 строку на подання відзиву на позов не знайшло підтвердження в ході судового розгляду. 
Матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2025 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у цій справі. Запропоновано ОСОБА_2 протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву і всі докази, які підтверджують заперечення проти позову (а.с. 20).
26 липня 2025 року ОСОБА_2 отримала копію ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 25).
19 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 – адвокат Рясний В.Д. скерував до районного суду відзив на позов, в якому просив поновити строк на його подання через те, що ОСОБА_2 , отримавши копію ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою, знадобився час для пошуку юридичної допомоги. 10 серпня 2025 року між ОСОБА_2 та адвокатом Рясним В.Д. було укладено договір з надання юридичних послуг (а.с. 26-28).
Ухвалою районного суду, яку постановлено 29 вересня 2025 року в судовому засіданні без складання окремого документу, задоволено клопотання представника відповідачки та поновлено строк на подання відзиву на позов. Зазначене підтверджено протоколом Деснянського районного суду м. Чернігова № 5190388 від 29 вересня 2025 року (а.с. 68-69).
Перевіривши поважність причин пропуску строку на подання відзиву на позов, незначний пропуск процесуального строку, та беручи до уваги те, що перевірка доводів, викладених у відзиві, дозволяє встановити дійсні обставини справи та відповідно виконати завдання правосуддя щодо його справедливого розгляду, районний суд обгрунтовано поновив строк на подання відзиву на позов.
Ураховуючи наведені обставини у сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова