Справа № 524/8771/25
Провадження №2/524/446/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі – ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», позивач) із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позову товариство вказувало, що 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11167666000, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 6396,00 доларів США під 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 08 червня 2012 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 613,13 грн., судовий збір у розмірі 336,13 грн. та витрати з ІТЗ у розмірі 120 грн.
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прави вимоги за кредитами, відповідно якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором.
11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» був укладений договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, відповідно якоговідбулася заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 грудня 2019 року замінено сторону виконавчого провадження на ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».
На даний час рішення суду не виконано, залишок заборгованості становить 33 613,13 грн. та судові витрати.
Позивачем нараховано 3% річних на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням суду за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 4939,75 грн. та інфляційні втрати за цей же період у розмірі 16 299,80 грн., що загалом становить 21 239,55 грн., які просили стягнути з відповідача на їх користь та судові витрати.
Ухвалою судді від 02 вересня 2025 року відкрито спрощене провадження у справі, залучено сторін, третю особу, призначено справу до розгляду з участю сторін татретьої особи.
07 листопада 2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. Представник вказав, що відповідач заперечує проти позову оскільки вважає, що після припинення основного зобов`язання (невиконаного рішення суду від 04.11.2010 року) будь-які нарахування за ст. 625 ЦК України є неможливими і незаконними. Заявив про пропуск позивачем строку позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову.
11 листопада 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Вказали, що відповідач хибно вважає, що його грошові зобов`язання перед кредитором є припиненими у зв`язку з тим, що такі зобов`язання припинилися (втратили чинність). Так, рішення суду не було виконано внаслідок відсутності у відповідача майна, на яке можна було б звернути стягнення. На даний час відповідач ухиляється від виконання рішення суду, а його поведінка є зневажливим ставленням до основоположних принципів права. Щодо пропуску строку позовної давності, вказали, що такий строк ними не пропущений, просили позов задовольнити у повному обсязі.
У судове засідання представник позивача ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» не прибув. У поданому клопотанні просили справу розглядати без участі їх представника, не заперечували щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не прибули. До суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.
Представник третьої особи - Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не прибув. Просили справу розглядати без участі їх представника. При розгляді справи покладалися на розсуд суду.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступне.
11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11167666000 відповідно до якого, останній отримав кредит у розмірі 6396,00 доларів США під 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 08 червня 2012 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 613,13 грн., судовий збір у розмірі 336,13 грн. та витрати з ІТЗ у розмірі 120 грн.
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прави вимоги за кредитами, відповідно якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором.
Як вбачається із виконавчого провадження (а.с. 70-73), постановами державного виконавця від 20.10.2011 року, від 23.05.2012 року звернуто стягнення на майно боржника, оголошено розшук майна боржника. Постановою державного виконавця від 06.11.2013 року замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».
Постановою державного виконавця від 14.11.2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з не виявленням протягом 1 року з дня оголошення розшуку боржника чи майна, на яке б можна було звернути стягнення).
11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-03-26-000009-b від 17 квітня 2019 року, був укладений договір № 1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, шляхом відступлення банком на користь товариства прав вимоги за кредитним договором. 
Отже, 11 травня 2019 року новим кредитором відносно ОСОБА_1 стало ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 грудня 2019 року замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5678/10, виданогоАвтозаводським районним судом м. Кременчука, а саме з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку». Заяву в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа та видачі його дублікату – відмовлено.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» вказувало на те, що рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 листопада 2010 року відповідачем у добровільному порядку не виконано, а відтак посилаючись на ст. 625 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_1 - 3% річних на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням суду, за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, у розмірі 4939,75 грн. та інфляційні втрати за цей же період у розмірі 16 299,80 грн., що загалом становить 21 239,55 грн.,
Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України.
Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу, 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 зазначено, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція на даний час підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 лютого 2025 року в справі № 758/5318/23, від 06 травня 2025 року в справі № 464/2647/22, від 28 травня 2025 року в справі № 305/1233/21, що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного приводу.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, з ухваленням 04 листопада 2010 року Автозаводським районним судом м. Кременчука рішення у справі № 2-5678/10, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником.
При цьому, для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі № 2-5678/10 має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України).
Доказів виконання грошового зобов`язання матеріали справи не містять та такі не були надані відповідачем та його представником.
Стосовно доводів представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 щодо того, що зобов`язання відповідача є задавненим,в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання, на яке позивач не має право нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, суд зазначає наступне.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц, касаційний суд здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України, за яким:
(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22), касаційний суд зазначив наступне.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21.
Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04.11.2010 року у справі № 2-5678/10р., за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, також вимога не є задавненою. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що поданий позивачем позов про стягнення з відповідача 3% річних, а також інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України є обґрунтованим.
З розрахунків наданих позивачем вбачається, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, враховуючи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з суми заборгованості 33 613,13 грн. 
Суд перевірив в програмі «Ліга:Закон» за адресою - https://ips.ligazakon.net/calculator/ff (Розділ Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій) наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій та погодився із таким розрахунком.
Відповідач наданий позивачем розрахунок не спростував, контррозрахунку не подав. 
Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
За п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу. 
Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-IX) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин, суд дійшов висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24.
Таким чином, ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а тому позов підлягає задоволенню.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Враховуючи задоволення позову, судовий збір у вказаному розмірі слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Сторони у справі не подавали заяви про стягнення будь-яких інших судових витрат. Даний позов розглянуто в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів. 
Керуючись ст. 525, 526, 536, 549, 553-559, 625, 626, 1046-1052, 1054 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» три відсотки річних, нараховані за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року включно, у розмірі 4939,75 грн. та інфляційні втрати, нараховані за цей же період, у розмірі 16 299,80 грн., а також кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. 
Позивач: ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», код ЄДРПОУ: 34615314, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. № 40х;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Третя особа: Автозаводський ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, код ЄДРПОУ: 34987562, місце знаходження: м. Кременчук, вул. І. Сердюка, буд. № 43.
Повний текст рішення суду виготовлено 18 лютого 2026 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.
Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя: