П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/17570/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян Марина Бондівна 
Суддя-доповідач - Сапальова Т.В. 
23 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сапальової Т.В. 
суддів: Капустинського М.М.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень, якими визначено суму податкових зобов`язань, а саме, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єкті нежитлової нерухомості. Зокрема, представник позивача наголошує, що до вказаних податкових повідомлень-рішень, контролюючим органом не надано розрахунку податку, з якого можливо було б встановити на підставі чого розраховано його суму.
Також зазначає, що 27.12.2021 позивач зареєструвала право власності на об`єкт нерухомого майна - будинок з господарськими загальною площею 1611,3 кв.м., проте надалі, у зв`язку з проведенням реконструкції, внутрішнім переплануванням та уточнення геометричних розмірів, загальна площа об`єкта нерухомості змінилась та станом на 10.06.2024 становить 852,5 кв.м. Зазначає, що вказане майно належать до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства" (код 1271) ДК 018-2000, а тому таке майно не є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову про задоволення позову.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що спірне нерухоме майно, належне позивачу, не підлягає оподаткуванням податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки відноситься до будівель сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Апелянт вказує, що контролюючим органом було порушено процедуру надіслання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки не додано розрахунок податкового зобов`язання. Також представник позивача зазначає, що ні податковим органом, ні судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано те, що позивач є фізичною особою-підприємцем та з 2022 року займається сільськогосподарською діяльність. 
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 293161181, що сформований 29.12.2021, у власності ОСОБА_1 перебуває громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами площею 1611,3 квадратних метри (опис: телятник – “А”), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Факт перебування згадуваного вище об`єкту нерухомого майна у власності ОСОБА_1 протягом 2022-2023 року сторонами не заперечується.
28.11.2024 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято податкові повідомлення-рішення № 1324206-2407-0228-UA05120110000018679 та № 1324204-2407-0228-UA05120110000018679, яким ОСОБА_1 за 2022 рік визначено до сплати податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 104734,50 гривень, та за 2023 рік - 107957,10 гривень.
Позивач, не погоджуючись із прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у справі обставини унеможливлюють застосування податкової пільги, передбаченої пп. "ж" пп. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, тому нарахування позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022-2023 роки, відповідно до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, є правомірним, а правові підстави для їх скасування відсутні. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Відповідно до пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.
Статтею 15 Податкового кодексу України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно зі статтею 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності..
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виробники сільськогосподарської продукції – це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Відповідно до обставин справи між сторонами виник спір з приводу того, чи є позивач, як фізична особа, сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Застосування підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає наявність двох умов, перша з яких – власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником (юридичною та фізичною особою), друга – об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).
До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи з 2021 року у власності ОСОБА_1 перебуває громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами площею 1611,3 квадратних метри (опис: телятник – “А”), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами не заперечується той факт, що належна ОСОБА_1 нежитлова будівля з прибудовами відноситься до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства".
Відтак, при визначенні права на пільгу, передбачену підпунктом ж) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо вид діяльності, якою займається платник податку, тобто чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників.
У справі мають бути докази того, що позивач безпосередньо займається сільськогосподарською діяльністю та є сільськогосподарським товаровиробником (договорів, обладнання, наявності на зберіганні кормів, гербіцидів (в тому числі світлокопій чи будь-яких інших доказів) тощо).
Разом із тим, позивач, вказуючи на наявність у нього пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не надав належних доказів, які б підтверджували факт безпосереднього використання ним вищезазначених об`єктів нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності.
Отже до матеріалів справи позивачем не надано доказів того, що позивач здійснював протягом 2022-2023 років виробництво сільськогосподарської продукції та операції з виробництва/постачання/реалізації с/г товару (договора купівлі-продажу/поставки сільськогосподарських товарів/послуг/продуктів тваринництва/птахівництва/рослинництва, накладні, податкові накладні, видаткові накладні, товаро-транспорті накладні тощо.
Також, не було надано доказів отримання протягом 2022-2023 років позивачем доходу від здійснення ним діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції.
Так, у постанові від 24.02.2020 року у справі №500/2407/18 Верховний Суд зазначив наступне: “позивачем не подано й матеріалами справи не підтверджено, що вона є сільськогосподарським товаровиробником, а відтак не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки”.
Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2023 року у справі №380/18104/21 сформулював висновок, що фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом ж) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).
Відтак, факт того, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником не доведено, а тому у останнього відсутня сукупність умов, за яких належне йому нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звільнено від оподаткування відповідно до положень п.п. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Крім того в апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що позивач не була обізнана про те, що відомості про відповідні зміни характеристик її нерухомого майна, зокрема, зміни загальної площі громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок перепланування та уточнення геометричних розмірів, не були автоматично внесені до відповідних публічних реєстрів, зокрема, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що у своєму наслідку наклало на ОСОБА_1 надмірний фінансовий тягар, який, зокрема, полягає у тому, що вона змушена здійснювати сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, площа якого в процесі проведеного перепланування фактично зменшилась вдвічі. Також зазначено, що суд першої інстанції безпідставно посилається на положення Цивільного кодексу України про припинення права власності на майно в разі його знищення у контексті перебування об`єкта нерухомості у аварійному стані.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Так, нарахування податку відповідач здійснив, виходячи з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;
Частиною першою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.
Абзац шостий частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у разі зміни характеристик об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва характеристики такого об`єкта оновлюються в Державному реєстрі прав автоматично в режимі реального часу в порядку інформаційної взаємодії з Єдиною державною електронною системою у сфері будівництва (у разі наявності в Державному реєстрі прав відомостей про ідентифікатор такого об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва) з обов`язковим відображенням дати такого оновлення. Дія положень цього абзацу не поширюється на випадки, коли зміна характеристик об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості пов`язана з поділом, об`єднанням такого об`єкта чи виділом частки з такого об`єкта, а також з реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта нерухомого майна чи самочинним будівництвом.
Таким чином законодавство передбачає активні дії власника щодо повідомлення про зміни, які відбулись з об`єктом нерухомості.
Оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 2022-2023 роки була інформація про об`єкт нерухомості загальною площею 1611,30 кв.м, тому податковий орган, відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України, правомірно взяв зазначену розрахункову величину для визначення податкового зобов`язання.
Щодо доводів апелянта про безпідставне врахування судом першої інстанції норм Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що посилання на ст. 349 ЦКУ не впливає на законність прийняття податковим органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. 
В апеляційній скарзі позивач як на окрему підставу для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень зазначає, що податковим органом порушено процедуру надіслання останніх.
Так, представник позивача зазначає, що податковим органом, в порушення пп. 58.1.1. пункту 58.1 статті 58 ПК України, прийняті податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, №1324206-2407-0228-UA05120110000018679 за податковий період – 2022 рік, а також № 1324204-2407-0228- UA05120110000018679 за податковий період – 2023 рік щодо ОСОБА_1 були надіслані без детальних розрахунків податкового зобов`язання.
Відповідно до пп. 58.1.1. пункту 58.1 статті 58 ПК України у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних фінансових санкцій.
Дослідивши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, колегією суддів встановлено, що вони містять детальний розрахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який зображено у вигляді таблиць із розшифруванням даних зазначених у них (а.с. 49-50).
Стосовно доводів представника позивача про те, що ні податковим органом, ні судом першої інстанції не досліджено того факту, що позивач є фізичною особою-підприємцем (код ЄДРПОУ: 2964113323), основним видом діяльності якої є «01.47 Розведення свійської птиці (основний)», а додатковими: «01.49 Розведення інших тварин», «01.46 Розведення свиней», «01.50 Змішане сільське господарство», «01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур», «01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві», «47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами», колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до частин 1-2 ст. 9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Судом апеляційної інстанції досліджено предмет та підстави поданої ОСОБА_1 позовної заяви, та встановлено, що у поданому позові позивач не зазначає про те, що вона є фізичною особою-підприємцем та провадить сільськогосподарську діяльність, а тому має право на пільги встановлені пп. "ж" пп. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Оскільки позивач у суді першої інстанції не посилалась на обставини щодо ведення нею сільськогосподарської діяльності, як суб`єктом підприємницької діяльності, доказів вказаного додано також не було, то колегія суддів відповідно до норм ст. 308 КАС України не може розглядати підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції та надавати оцінку доказам, які не були подані до суду першої інстанції.
Підсумовуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки позивачем в ході судового розгляду не наведено підстав для звільнення її від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Капустинський М.М.    Шидловський В.Б.