Єдиний унікальний номер: 378/1640/25 
Провадження № 2/378/82/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Гуртовенко Р. В. 
за участю секретаря: Москаленко А.В., 
прокурора: Заритова С. В.,
представника відповідача: Головатюка В. В.,
представника третьої особи: Липовенко Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Ставище Київської області цивільну справу за позовом заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , з посиланням на те, що розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації №482 від 15.11.2012р. «Про виділення лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування ОСОБА_1 », ОСОБА_1 виділено у довгострокове тимчасове користування строком на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей лісову ділянку загальною площею 0,1000 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство». На підставі вищевказаного розпорядження, 04.02.2013р. між постійним лісокористувачем Державним підприємством «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4. Водночас під час дії договору відбулася заміна сторони зобов`язання, зокрема прийнято рішення про припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» та створення Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке є правонаступником прав та обов`язків ДП «Білоцерківське лісове господарство». Згідно з актом прийому-передачі лісової ділянки від 04.02.2013р., лісничий Ставищенського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 земельну лісову ділянку загальною площею 0,10 га для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, яка розташована в Ставищенському лісництві, квартал 33, виділ 4, на території Сніжківської сільської ради в адміністративних межах Ставищенського району Київської області за межами населеного пункту згідно з план-схемою. Вивченням матеріалів Білоцерківською окружною прокуратурою встановлено, що тимчасовим лісокористувачем ОСОБА_1 допущено порушення істотних умов договору, що в свою чергу є підставою для розірвання вказаного договору. Так, відповідно до акту лісівничо-рекреаційного обстеження лісових ділянок, що виділені в довгострокове тимчасове користування із лісів державної власності філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» для рекреаційних цілей (облаштування зони дозвілля та активного відпочинку) від 14.11.2024р., враховуючи лист Столичного офісу №216/20-ВЛ від 30.01.2024р. та з метою дотримання Розділу IV Обмеження та припинення використання корисних властивостей лісів Правил використання властивостей лісів, затверджених наказом Мінагрополітики України № 502 від 14.08.2012р., комісією проведено обстеження лісових ділянок Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України», які виділені в довгострокове тимчасове користування із лісів державної власності для рекреаційних цілей в порядку спеціального використання корисних властивостей лісів. Згідно з вищевказаним актом виявлено порушення п. 6.4 Правил використання властивостей лісів, затверджених наказом Мінагрополітики України №502 від 14.08.2012р.. Зокрема, встановлено спорудження тимчасових споруд без погодження з постійним лісокористувачем (власником лісів) на земельній ділянці, що передана у довгострокове тимчасове користування ОСОБА_1 .. Крім того, факт спорудження тимчасових споруд підтверджується також протоколом огляду від 19.05.2025р. та протоколом допиту свідка від 19.05.2025р., зокрема в ході ОМП виявлено, що на лісовій ділянці, яка використовується ОСОБА_1 , розташовано дві споруди. Крім того встановлено, що лісокористувачем порушено вимоги договору та Правил використання властивостей лісів, оскільки на території ділянки зводиться будівля прямокутної форми, яка має бетонний фундамент, зведена з металевого каркасу, обшитого osb-плитою та дошками з утеплювачем, зовні обшита сайдингом, має нерозривну будівельну систему з землею, а отже підпадає під ознаки об`єкта нерухомості, а відповідно до ст. 20 Лісового кодексу України, тимчасові довгострокові лісокористувачі мають право на території лісової ділянки зводити лише тимчасові споруди і лише за погодженням з власником лісів, постійним лісокористувачем. Крім того, на лісовій ділянці зафіксовано пні від зрізаних дерев. Водночас, відповідно до умов договору, а саме п. п. в) п. 2.7.1, п.п. в) п. 5.4 договору, відповідно до яких користувачу забороняється проведення будь-яких рубок на земельній ділянці та користувач зобов`язується забезпечувати охорону лісових насаджень. Білоцерківською окружною прокуратурою до ГУ ДПС у Київській області скеровано запит щодо отримання інформації про сплату рентної плати за договором укладеного з ОСОБА_1 , на що отримало відповідь, відповідно до якого протягом останніх п`яти років інформація про надходження податків по рентній платі за спеціальне використання лісових ресурсів, що відображаються у ІКП за період 2019-2023 роки та станом на 14.10.2024р., зокрема від ОСОБА_1 , відсутня.
Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації просить розірвати договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4 від 04.02.2013р., укладений між ДП «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути лісову ділянку, розпоряднику лісових ділянок - Київській обласній державній адміністрації. Стягнути з відповідача судовий збір.
12 грудня 2025 року за даним позовом ухвалою судді відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а. с. 114).
12.02.2026 року ухвалою суду справу призначено до розгляду по суті (а. с. 208).
Прокурор Заритов С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити, підтвердив обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву (а. с. 2-23, 178-181).
Представник Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, адміністрацію належним чином повідомлено про місце, час та дату судового розгляду по справі, заяв та клопотань до суду не надходило (а. с. 120, 202).
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про місце, час та дату судового розгляду по справі, заяв та клопотань до суду від нього не надходило (а. с. 191, 199, 200, 215).
Представник відповідача ОСОБА_1 , - адвокат Головатюк В.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. До суду подано представником відповідача відзив на позовну заяву (а. с. 127-128), відповідно до якого представник просить відмовити в задоволенні позову повністю, з тих підстав, що посилання позивача на відсутність погодження ДП «Білоцерківське лісове господарство» на будівництво тимчасових споруд на спірній лісовій ділянці не відповідає дійсності, оскільки до відзиву на позовну заяву додано копію згоди №614 від 26.10.2020 року ДП «Білоцерківське лісове господарство» на будівництво тимчасових споруд на спірній лісовій ділянці. Долучений до позовної заяви протокол огляду місцевості від 19.05.2025 року з додатками, не є належними та допустимими доказами здійснення відповідачем будівництва на лісовій ділянці, оскільки з вказаного протоколу неможливо встановити, яку саме місцевість оглянуто в ході такого огляду та її відношення до відповідача. Також неналежним доказом сторона відповідача вважає долучений до позовної заяви протокол допиту свідка від 19.05.2025 року, зі змісту якого не встановлено порушення в діях відповідача ОСОБА_1 щодо використання лісової ділянки. Відповідно до долученої відповіді ГУ ДПС України в Київській області інформація про оплату податків по рентній платі за спеціальне використання лісових ресурсів ОСОБА_1 за період з 2019 по 2023 рік відсутня. Позивачем не надано інформації про оплату за період часу з дати укладення договору 2013 року по 2019 рік, та за період часу з 2023 року по дату звернення до суду, - 2025 рік. Відповідно до п. 4.5 договору, при затримці внесення плати у терміни, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Відтак, затримка в оплаті є підставою для нарахування пені, однак не є підставою для розірвання договору. На підтвердження оплати відповідних податків відповідачем надано квитанції про оплату збору за спеціальне використання лісових ресурсів відповідно до вимог п.п. 30 п. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України.
Представник третьої особи Липовенко Ю. О. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила, до суду подала письмові пояснення (а. с. 138-143), відповідно до яких просить вирішувати справу за наявними в матеріалах справи доказами. Із змісту поданих до суду письмових пояснень вбачається, що відповідач під час дії спірного договору довгострокового користування лісовою ділянкою не дотримувався вимог п. 4.1 договору щодо сплати збору за спеціальне використання лісових ресурсів, та вимог п. п. 2.7.1., 4.1., 5.3., 5.5. Правил використання корисних властивостей лісів, щодо заборони будівництва будь-яких споруд і будівель без згоди ДП «Білоцерківське лісове господарство», проведення робіт з благоустрою лісової ділянки для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей. На лісовій ділянці, яка використовується ОСОБА_1 встановлено факт розташування двох споруд без погодження з Київською обласною державною адміністрацією. Відтак, позовні вимоги є вмотивованими та такими, що ґрунтуються на нормах законодавства. Відповідачем не дотримано умов спірного договору, що є підставою для його розірвання, а також лісова ділянка повинна бути повернута Київській обласній державній адміністрації та у користування Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Суд, розглянувши справу, дослідивши наявні письмові докази, враховуючи доводи учасників справи викладені в позовній заяві, відзиві на позовну заяву, відповіді на відзив, в поясненнях третьої особи, вважає, позовні вимоги слід задовольнити, виходячи із наступного.
Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини.
Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації №482 від 15.11.2012р. ОСОБА_1 виділено у довгострокове тимчасове користування строком на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей лісову ділянку загальною площею 0,1000 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство» (квартал 33 виділ 4 Ставищенського лісництва) та розташована на території Сніжківської сільської ради Ставищенського району Київської області (а. с. 39 - 40).
На підставі вказаного розпорядження, 04.02.2013р. між постійним лісокористувачем ДП «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4, який був в установленому порядку зареєстрований та передано лісокористувачу лісову ділянку згідно акту приймання-передачі (а. с. 28 - 38).
Водночас під час дії договору відбулася заміна сторони зобов`язання. Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 №943 прийнято рішення про припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» та створення Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке є правонаступником прав та обов`язків ДП «Білоцерківське лісове господарство» (а. с. 24 - 27, 48 - 60).
На підставі витребуваних Білоцерківською окружною прокуратурою за письмовим запитом до ДП «Ліси України» (філія «Білоцерківське лісове господарство») встановлено, що тимчасовим лісокористувачем ОСОБА_1 допущено порушення істотних умов договору, що в свою чергу є підставою для розірвання вказаного договору (а. с. 41 - 47). 
Відповідно до акту лісівничо-рекреаційного обстеження лісових ділянок, що виділені в довгострокове тимчасове користування із лісів державної власності філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» виявлено порушення п. 6.4 Правил використання властивостей лісів, затверджених наказом Мінагрополітики України №502 від 14.08.2012р.. Зокрема, встановлено спорудження тимчасових споруд без погодження з постійним лісокористувачем (власником лісів) на земельній ділянці, що знаходяться у кварталі НОМЕР_1 виділі НОМЕР_2 Ставищенського лісництва та передана у довгострокове тимчасове користування ОСОБА_1 згідно з договором довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4 від 04.02.2013р.. Відповідно до повідомлення Київської обласної державної адміністрації інформація стосовно погодження зведення тимчасових будівель і споруд на лісових ділянках, переданих в користування за зазначеними у листі договорами, в межах Білоцерківського району Київської області в Київській обласній державній адміністрації відсутня (а. с. 43 - 47, 68). 
На запит прокурора Київською обласною державною адміністрацією повідомлено, що нею не вживалися заходи цивільно-правового характеру щодо звернення з позовом до суду про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4 від 04.02.2013р., укладеного між ДП «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 і повернення лісової ділянки площею 0,1 га (а. с. 61-64).
Спорудження тимчасових споруд підтверджується протоколом огляду від 19.05.2025р. з фото таблицею до нього та протоколом допиту свідка ОСОБА_2 від 19.05.2025р., зокрема в ході ОМП виявлено, що на лісовій ділянці, яка використовується ОСОБА_1 розташовано дві споруди прямокутної форми, встановлено наявність двох пнів від зрізаних дерев. Всупереч умов договору, положень Податкового кодексу, Лісового кодексу України, ОСОБА_1 рентна плата за тимчасове лісокористування не сплачується (а. с. 77 - 92).
Відповідно до відповіді філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 05.02.2025р. № 2967/40.1.7-2025 контроль за своєчасністю та повнотою сплати рентної плати за спеціальне лісокористування покладено на територіальні органи державної податкової служби, а не на постійного лісокористувача (а. с. 75-76).
Білоцерківською окружною прокуратурою 09.10.2024р. до ГУ ДПС у Київській області скеровано запит № 50-9643вих-24 щодо отримання інформації про сплату рентної плати, зокрема, за договором тимчасового довгострокового користування №4 від 04.02.2013р., укладеного з ОСОБА_1 .. У відповідь на запит від ГУ ДПС у Київській області отримано лист від 15.10.2024р. № 20505/5/10-36-19-03-07, відповідно до якого протягом останніх п`яти років інформація про надходження податків по рентній платі за спеціальне використання лісових ресурсів, що відображаються у ІКП за період 2019-2023 роки та станом на 14.10.2024, зокрема від ОСОБА_1 , відсутня (а. с. 69-74).
Оскільки рентна плата за спеціальне лісокористування відповідно до Бюджетного кодексу має зараховуватися до бюджетів місцевого самоврядування за місцем знаходження відповідних природних ресурсів, Білоцерківською окружною прокуратурою 22.05.2025р. до Ставищенської селищної ради (на території якої знаходяться передані у тимчасове користування лісові ділянки) скеровано запит № 50-4804вих-25 з вимогою надати інформацію щодо сплати, зокрема, ОСОБА_3 , коштів за користування лісовою ділянкою. У відповідь на запит від Ставищенської селищної ради надійшов лист №03-06/1211 від 28.05.2025р., відповідно до якого плата за зазначеними у запиті договорами довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками до бюджету Ставищенської селищної ради не надходить (а. с. 93-97).
Представником відповідача з відзивом на позовну заяву додано копії квитанцій про сплату збору за спеціальне використання лісових ресурсів на загальну суму 1787,44 грн., оплата здійснювалась 24.10.2025 року (а. с. 130 - 133).
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ст. ст. 4 ч. 1; 5 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст. 14 Основного Закону вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з вимогами ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень вище зазначених норм права розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом
Тобто припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.
Положеннями статті 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
Як визначено в п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.
Відповідно до п. 7.1 договору зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. При недосягненні згоди щодо умов договору спір розв`язується в судовому порядку.
За приписами ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
При цьому, дослідження питання істотності порушення умов договору відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України не потрібне. Сам факт здійснення будівництва без згоди із постійним лісокористувачем є підставою для розірвання договору судом за умовами договору, які погоджені сторонами під час його укладання та є обов`язковими до виконання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у справі № 442/1208/21 від 05.07.2023, у справі № 902/111/24 від 07.05.2025.
В даній поставі Верховний суд зауважив, що на відміну від Державного агентства лісових ресурсів України, обласного управління лісового та мисливського господарства, щодо яких Верховний Суд зробив висновок, що вони не можуть ініціювати питання про розірвання договору в судовому порядку відповідно до статті 651 ЦК України, питання про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою безпосередньо стосуються прав та інтересів обласної державної адміністрації, адже до повноважень такої адміністрації належить контроль за додержанням законодавства у сфері лісових відносин, забезпечення здійснення заходів з охорони і захисту лісів, повноваження вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Тож, враховуючи повноваження, якими наділена обласна державна адміністрація у сфері лісових земельних відносин, Верховний Суд дійшов переконання, що обласна державна адміністрація як розпорядник спірної земельної ділянки вправі звертатися до суду з позовом про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою з підстав істотного порушення договору другою стороною.
Пунктом 6.4 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства №502 від 14.02.2012р., встановлено, що спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарської діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).
Як встановлено, ОСОБА_1 здійснено зведення тимчасових споруд на лісовій ділянці без погодження Київської обласної державної адміністрації як розпорядника земельної ділянки, так і постійного лісокористувача - Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України», що підтверджується листом Київської ОДА № 514/08/09.02-N/2025 від 24.01.2025р. та листом Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» №2137/20.17-2024 від 14.11.2024р. (а. с. 41-47, 68). В матеріалах справи міститься копія листа про згоду №614 від 26.10.2020 року ДП «Білоцерківське лісове господарство» на будівництво тимчасових споруд на спірній лісовій ділянці, що наданий з відзивом на позовну заяву (а. с. 129). Із його змісту не зрозуміло, розміщення яких саме тимчасових споруд погоджено ДП «Білоцерківське лісове господарство». Вказаний лист не містить жодних додатків з схематичним зображенням лісової ділянки та плану розміщення на ній тимчасових споруд. Таке погодження не може бути належним погодженням розміщення конкретних тимчасових споруд на спірній лісовій ділянці.
Відповідно до акту лісівничо-рекреаційного обстеження лісових ділянок, що виділені в довгострокове тимчасове користування із лісів державної власності філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» виявлено порушення п. 6.4 Правил використання властивостей лісів, затверджених наказом Мінагрополітики України №502 від 14.08.2012р.. Зокрема, встановлено спорудження тимчасових споруд без погодження з постійним лісокористувачем (власником лісів) на земельній ділянці, що знаходяться у кварталі НОМЕР_1 виділі НОМЕР_2 Ставищенського лісництва та передана у довгострокове тимчасове користування ОСОБА_1 згідно з договором довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4 від 04.02.2013р. (а. с. 43-47).
Таким чином, суд вважає, що зазначений лист про згоду №614 від 26.10.2020 року ДП «Білоцерківське лісове господарство» на будівництво тимчасових споруд на спірній лісовій ділянці, є неналежним доказом у справі та не приймає його.
Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України).
Після припинення дії договору тимчасовий лісокористувач повертає постійному лісокористувачу лісову ділянку (п. 15 договору).
Згідно з ч. 8 ст. 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.
Відповідно до ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами (ч. 1 ст. 16 ЛК України). 
Об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності (ч. 1 ст. 18 ЛК України).
Тимчасове користування лісами може бути довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року (ч. 2 ст. 18 ЛК України).
Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт (ч. 3 ст. 18 ЛК України).
Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (ч. 4 ст. 18 ЛК України).
Суб`єктами правовідносин тимчасового користування лісами є власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (ч. 7 ст. 18 ЛК України).
Тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право: 1) здійснювати господарську діяльність у лісах з дотриманням умов договору; 2) за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності; 3) отримувати продукцію і доходи від її реалізації (ч. 1 ст. 20 ЛК України).
Згідно з ч. 2 ст. 20 ЛК України тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування зобов`язані: 1) приступати до використання лісів у строки, встановлені договором; 2) виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та договором; 3) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 4) вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі; 5) своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів; 6) не порушувати прав інших лісокористувачів.
Законом та договором можуть бути передбачені й інші права та обов`язки тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування (ч. 3 ст. 20 ЛК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 651 ЦК України).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель.
За ст. 31 Лісового Кодексу, обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території, зокрема, забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин; здійснюють контроль за додержанням законодавства у сфері лісових відносин; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення; обмежують або тимчасово припиняють діяльність підприємств, установ та організацій у разі порушення ними лісового законодавства в порядку, передбаченому законодавством; забезпечують здійснення заходів з охорони і захисту лісів, створюють охоронні зони для збереження біорізноманіття у лісах, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до здійснення таких заходів населення, транспортні та інші технічні засоби та обладнання, забороняють відвідування лісів населенням і в`їзд до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.
Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, і саме вона є власником земельних ділянок лісогосподарського призначення, і саме на КОДА розповсюджується право на вимогу усунення порушень прав на землю зі сторони землекористувача.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до п. 9.1 договору, цей договір набирає чинності після його реєстрації в Київському обласному та м. Києві управлінні лісового та мисливського господарства (договір зареєстровано у Київському обласному управління лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками вчинено запис №9 від 04.02.2013р.). 
Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Стаття 629 ЦК України визначено принцип обов`язковості договору. Іншими словами, Цивільний кодекс закріплює принцип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак і закріплених в договорі відповідних умов. 
Крім того, п. 2 ч. 1 ст. 22 Лісового кодексу України визначено, що підставою припинення права користування лісами, є, зокрема, використання лісових ресурсів способами, які завдають шкоду навколишньому природному середовищу, не забезпечують збереження оздоровчих, захисних та інших корисних властивостей лісів, негативно впливають на їх стан і відтворення.
Пунктами 7, 6, 4 ст. 78 ЛК передбачено, що право використання лісових ресурсів припиняється, зокрема, в разі порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, порушення встановлених строків справляння збору за використання лісових ресурсів, використання лісової ділянки не за цільовим призначенням.
Зазначені норми також кореспондуються з Правилами використання корисних властивостей лісів, які затверджено наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 502 від 14.08.2012р.. 
Пунктом 5.6 та 6.4. вказаних Правил визначено, що при використанні корисних властивостей лісів не допускається пошкодження лісових насаджень, рослинного покриву та ґрунтів, засмічення та забруднення виділеної лісової ділянки та прилеглої до неї території. Спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарської діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).
Відповідно до ст. 77 Лісового кодексу України, спеціальне використання лісових ресурсів, крім розміщення пасік, є платним. Рентна плата за спеціальне використання лісових ресурсів встановлюється Податковим кодексом України.
Згідно із п. 256.1. ст. 256 Податкового кодексу України, платниками рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів є лісокористувачі - юридичні особи, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів на підставі спеціального дозволу (лісорубного квитка або лісового квитка) або відповідно до умов договору довгострокового тимчасового користування лісами.
Відповідно до п. п. 256.2.5 п. 256.2 ст. 256 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування рентною платою за спеціальне використання лісових ресурсів, зокрема є використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних та освітньо-виховних цілей, а також проведення науково-дослідних робіт.
За п. 256.10. ст. 256 ПК України за заготівлю другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та використання корисних властивостей лісів ставки рентної плати встановлюються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Пунктом 257.1. ст. 257 Податкового кодексу встановлено, що базовий податковий (звітний) період для рентної плати дорівнює календарному кварталу.
Пунктами 257.2.-257.3. ст. 257 ПК України встановлено, що платники рентної плати самостійно обчислюють суму податкових зобов`язань з рентної плати. Платник рентної плати до закінчення визначеного розділом II цього Кодексу граничного строку подання податкових декларацій за податковий (звітний) період, визначений цією статтею, подає до відповідного контролюючого органу за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, податкову декларацію, яка містить додатки: з рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів - за місцезнаходженням лісової ділянки.
Відповідно до п. п. е), є) п. 5.4 Договору, Сторона 2 ( ОСОБА_1 ) зобов`язаний у 10-денний термін з дати приймання лісової ділянки стати на облік в органах податкової служби, своєчасно вносити плату за користування лісовою ділянкою.
Згідно із п. 4.3 Договору, розмір плати за користування лісовою ділянкою підлягає щорічній індексації відповідно до вимог чинного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав жодного з зазначених обов`язків - не став на облік в органи ДПС після укладення договору як платник збору (після змін в ПКУ - ренти) за спеціальне використання лісових ресурсів, не подавав податкову декларацію з рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів, не обчислював самостійно, як це передбачено п. 257.2 ПКУ, податкове зобов`язання з рентної плати з урахуванням щорічної індексації (п. 4.3 Договору), не сплачував рентну плату, як це передбачено вимогами Податкового кодексу України.
Представником відповідача з відзивом на позовну заяву додано копії квитанцій про сплату збору за спеціальне використання лісових ресурсів на загальну суму 1787,44 грн. (а. с. 130 - 133). Із їх змісту вбачається, що сплата збору здійснювалась лише 24.10.2025 року.
Надання таких квитанцій про сплату збору свідчить про порушення відповідачем строків та порядку сплати рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів, як це зазначено вказаними нормами Податкового кодексу України.
Таким чином, відповідач порушив вимоги законодавства та договору щодо сплати рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів, не дотримується встановленого законодавством режиму використання земель, на яких розташована лісова ділянка, зводить на ній без відповідного погодження господарські споруди, не веде діяльність таким способом, який би забезпечував збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а отже суд вважає, що наявні обґрунтовані підстави для розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісової ділянки та її повернення розпоряднику.
Договором від 04.02.2013р. сторони передбачили випадки його припинення (п. 7.3 договору), зокрема, відповідно до п. п. з) дія договору припиняється у випадку проведення стороною-користувачем будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди іншої сторони, відповідно до п. п. ґ) п. 7.3 договору - у разі систематичного невиконання стороною-користувачем обов`язків, що передбачені цим договором та законом. 
Відповідно до п. п 8.4 договору спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у судовому порядку.
Порушення Конституції та Законів України у сфері земельних відносин та порушення принципів земельного законодавства, закріплених у ст. 5 ЗК України, у відповідності до ст. 1311 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дають вмотивовані підстави для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову. 
Згідно із ст. 23Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ч. 3-5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Встановлено, що Білоцерківською окружною прокуратурою направлено письмове повідомлення Київській обласній державній адміністрації про намір звернутися в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації з позовом до суду про розірвання договору та повернення лісової ділянки (а. с. 98).
Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 р. поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Пункт 4 вказаного рішення Конституційного Суду України передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки перебування в користуванні ОСОБА_1 лісової ділянки суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007р. у справі «Hamer проти Бельгії» вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави є об`єктивна обставина порушення інтересів держави у зв`язку з невиконанням умов договору довгострокового тимчасового користування лісами.
Слід наголосити, що як в Конституції України, так і інших законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки та умови, за яких таке представництво є можливим.
Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані і мати законну мету. 
Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно(аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17). 
У даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що лісова ділянку забудовано тимчасовим лісокористувачем без жодних підстав, а це, у свою чергу, може призвести до занедбання, захаращення лісової ділянки, погіршення корисних властивостей лісів, та, як наслідок, завдання значних збитків державі. Крім того, внаслідок несплати рентної плати за тимчасове довгострокове користування лісовою ділянкою до місцевого бюджету не надходять грошові кошти, чим також завдано шкоди державним інтересам.
При цьому, органом уповноваженим на виконання функції держави у спірних правовідносинах є Київська обласна державна адміністрація як власник земельної ділянки лісового фонду.
Білоцерківською окружною прокуратурою листом №50/4-1399ВИХ-25 від 07.02.2025р. повідомлено Київську обласну державну адміністрацію про порушення ОСОБА_1 умов вказаного договору, наявності підстав для його розірвання та повернення лісової ділянки у власність держави (а. с. 61-62).
Разом з тим, Київською обласною державною адміністрацією, як встановлено, питання щодо розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки самостійно не ініційовано.
Згідно із п. 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови).
Нездійснення позивачем протягом тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не звернення до суду із відповідним позовом протягом тривалого часу після звернення до відповідача, надає право прокурору на звернення до суду з даним позовом. 
Враховуючи, що вказані інтереси позивача до цього часу залишаються незахищеними, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів у спірних правовідносинах, а відповідна позовна заява окружної прокуратури є єдиним ефективним засобом захисту цих інтересів.
Слід зазначити, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (правова позиція, викладена у постанові ВП ВС від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п. 6.43 постанови від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначила, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи органу про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи, що Київською обласною державною адміністрацією не вжито заходів щодо усунення порушень законодавства в сфері земельних відносин, а це безумовно становить вагомий суспільний інтерес, відтак прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації обґрунтовано. 
Докази, які зібрані позивачем по справі на підтвердження своїх позовних вимог і досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими, оскільки вони узгоджуються між собою, доповнюють один одного та в цілому відповідають фактичним обставинам справи, відтак суд їх приймає. 
Дослідивши наявні по справі письмові докази, надавши їм належну правову оцінку, враховуючи доводи учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно копії платіжної інструкції №662 від 12 березня 2025 року Київською обласною прокуратурою по справі сплачено судовий збір в розмірі 6056 грн. (а. с. 1).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Київської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір в сумі 6056 грн..
Керуючись ст. ст. 13, 16, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 1, 7, 16, 18, 20, 22, 31, 67, 77, 78 Лісового кодексу України, ст. 256 Податкового кодексу України, ст. 64 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 6, 11, 15, 16, 526, 598, 611, 615, 626, 627, 629, 630, 638, 651, 653 ЦК України, ст. ст. 17, 122, 152 ЗК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 56, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позов заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки, - задовольнити.
Розірвати договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №4 від 04.02.2013 року, укладений між ДП «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), який зареєстровано у Київському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками вчинено запис №9 від 04.02.2013 року.
Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), повернути лісову ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована в Ставищенському лісництві (квартал 33, виділ 4) в адміністративних межах Білоцерківського (колишнього Ставищенського) району Київської області, розпоряднику земельних ділянок - Київській обласній державній адміністрації.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь Київської обласної прокуратури (бульвар Лесі Українки, 27/2, м. Київ) сплачений судовий збір в сумі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень за подачу позову, за наступними реквізитами: отримувач - прокуратура Київської області; код ЄДРПОУ 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; розрахунковий рахунок отримувача - UA 028201720343190001000015641.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2026 року.

Суддя Р. В. Гуртовенко