печерський районний суд міста києва

Справа № 201/4369/24-ц 
пр. № 2-2184/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника позивача, - ОСОБА_1 ,
представника відповідача, - Яндульського Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування та стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на спадщину, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_3 та складається з грошових внесків з нарахованим доходом, що знаходиться на відкритому на ім`я ОСОБА_3 рахунку згідно Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 41057141947 від 25 січня 1994 року, довірителем якої вона була в територіально відокремленій філії АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30; стягнути на її користь грошові внески з нарахованим доходом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої позивач, як єдина спадкоємиця, прийняла спадщину. Разом з тим, за життя матері позивач, діючи як її довірена особа, на підставі довіреності від 25 січня 1994 року, передала банку приватизаційний майновий сертифікат для розміщення на відповідному рахунку, згідно з яким банк зобов`язався щомісяця нараховувати дохід у розмірі 120% річних. Після смерті спадкодавця, позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини на грошові внески у АТ КБ «ПриватБанк» до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, проте 07 квітня 2023 року державним нотаріусом Циганко Є.Л. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що відсутні дані відносно наявності відкритих карток/рахунків у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я померлої ОСОБА_3 . Позивач неодноразово зверталася до банку з вимогою повідомити її про грошові кошти на успадкованому нею рахунку, у зв`язку із чим отримала відповідь про можливість отримання 25, 00 грн. Позивач вважає, що право на банківський вклад та нараховані на нього відсотки входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження, смерть вкладника не припиняє зобов`язання банку з виплати коштів та доходу, а лише змінює особу кредитора, у зв`язку з чим просить суд захистити її порушене право.
Представник відповідача подав до суду відзив, у якому зазначив, що позивачем не доведено факту належного прийняття спадщини, оскільки відсутні будь-які докази того, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 або фактично вступила у володіння спадковим майном у шестимісячний строк, встановлений ЦК України. Не подано доказів подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини. Крім того, зазначив, що Договір № 4105711947 від 25 січня 1994 року є договором доручення на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів, а не договором банківського вкладу (депозиту). Тому на ці правовідносини не поширюються норми статей 1058, 1228 ЦК України щодо переходу прав на вклад. Крім того, повідомив, що банк у період 1993-1998 років розірвав усі аналогічні договори та направив повідомлення про необхідність отримання коштів, проте ні спадкодавець (яка вже померла), ні спадкоємці до банку не зверталися. Звертав увагу суду на те, що номінальна вартість приватизаційного майнового сертифіката становила лише 10,50 грн, а загальна сума разом з нарахованим доходом, за розрахунками банку, не перевищує 25,00 грн. Позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували б реальну вартість сертифіката, факт його перерахування банком та точний розмір доходу. Крім того, позов подано через 30 років після смерті спадкодавця, що свідчить про сплив позовної давності, про яку позивач, як довірена особа, знала ще у 1994 році. Представник відповідача також вказує на відсутність у матеріалах справи розрахунків заявлених сум, що робить позовні вимоги недоведеними та такими, що не можуть бути задоволені.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
29 травня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 31 травня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
04 червня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному порядку.
20 червня 2024 року через Електронний суд представник відповідача подала відзив на позов.
23 жовтня 2024 року ухвалами суду витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» в АТ КБ «ПриватБанк» договір на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947 від 25 січня 1994 року в інтересах ОСОБА_3 , довірителем якої є ОСОБА_2 ; у Другій Дніпровській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи № 708/2022, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
22 квітня 2025 року на адресу суду на виконання вимог ухвали про витребування доказів, від Другої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 708/2022 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
21 жовтня 2025 року через Електронний суд від представника позивача надійшов розрахунок заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» по Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947 від 25 січня 1994 року.
Представник позивача ОСОБА_1 у засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити з підстав, наведених у позові.
Представник відповідача Яндульський Д.В. у засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.
Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
25 січня 1994 року між ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 (Довіритель) та Комерційним банком «ПриватБанк», в особі Голови Правління Тигіпко С.Л. (Банк), укладено Договір на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947, відповідно до умов якого Довіритель доручає, а Банк приймає на себе наступні зобов`язання: вивчення пропонованого до приватизації державного та комунального майна та надання Довірителю допомоги при розміщенні коштів його приватизаційного сертифікату в майно, що приватизується; розпорядження та управління акціями (паями) Довірителя в господарських товариствах, що утворюються в процесі приватизації.
Відповідно до розділу 2 Договору Довіритель зобов`язаний: надати Банку на період дії даного Договору виключне право управління і розпорядження акціями (паями), набутими з допомогою Банку в господарських товариствах, що утворюються в процесі приватизації; перерахувати зі свого приватизаційного депозитного рахунку у відділенні Ощадного банка протягом 7 днів з моменту отримання приватизаційного платіжного доручення вказану у ньому суму на вказаний у ньому рахунок; для контролю зарахування коштів надати Банку оплачене приватизаційне платіжне доручення з печаткою відділення Ощадного банку протягом 7 днів з моменту оплати; повідомити у п`ятиденний термін за місцем укладання Договору про зміну вказаних у Договорі реквізитів Довірителя.
Відповідно до розділу 3 Договору, Банк зобов`язаний найти Довірителю об`єкт розміщення коштів приватизаційного майнового сертифіката, щомісячно нараховувати Довірителю на вартість переданих в управління Банку акцій (паїв) дохід у розмірі 120 % річних.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .
12 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулася із запитом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила надати інформацію щодо розміру коштів, які було надано банку до Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947; приватизаційних майнових сертифікатів.
18 серпня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь заявнику за № 20.1.0.0.0/7 - 220812/24394, згідно якої повідомив, що за наданим нею сертифікатом сума виплати після урахування податку складає 25, 00 грн. Для отримання коштів рекомендували звернутися до найближчого відділення.
07 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_3 , на грошові внески у АТ КБ «ПриватБанк» до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори.
07 квітня 2023 року постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. відмовлено ОСОБА_2 у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові внески у АТ КБ «ПриватБанк», що належали померлій ОСОБА_3 , у зв`язку із відсутністю відповідної інформації. 
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно із частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Проте, доказів того, що на момент смерті ОСОБА_3 позивач постійно проживала зі спадкодавцем суду не надано, а тому прийняття спадщини згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України не доведено.
Крім того, необхідно прийняти до уваги, що згідно до обставин, викладених у позові ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому правовідносини, які виникли на момент відкриття спадщини регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР від 23 листопада 1966 року.
Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден зі спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).
Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Статтею 549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так,визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відсутності заповіту, відсутності інших спадкоємців, що прийняли спадщину та наявності/відсутності осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Родинні зв`язки та фактичний вступ у спадщину позивачем не доведено.
Разом з тим, встановлено, що 25 січня 1994 року між ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 (Довіритель) та Комерційним банком «ПриватБанк», в особі Голови Правління Тигіпко С.Л. (Банк), укладено Договір на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947, відповідно до якого банк зобов`язувався щомісячно нараховувати Довірителю на вартість переданих в управління Банку акцій (паїв) дохід у розмірі 120 % річних.
Однак, позивачем не надано до суду доказів, що підтверджують факт перерахування коштів та встановлюють вартість приватизаційного сертифікату. 
Відповідно до Закону України від 6 березня 1992 року «Про приватизаційні папери» - приватизаційні папери (сертифікати) є особливий вид державних цінних паперів, які засвідчують право власника на безоплатне одержання у процесі приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду.
Приватизаційні папери (сертифікати) можуть бути лише іменними. Видача громадянам приватизаційних сертифікатів організовується відділеннями ощадного банку України. За одержання приватизаційних паперів громадянами сплачується до бюджету державне мито (ст.3 вказаного Закону).
Приватизаційні папери можуть бути використані лише для обміну на документи (акції, сертифікати акцій, інвестиційні сертифікати), що встановлюють право власності на придбані об`єкти приватизації.
Згідно зі ст.9 Закону України від 4 березня 1992 року "Про приватизацію майна державних підприємств" для обслуговування обігу приватизаційних майнових сертифікатів, зниження ризику покупців при розміщенні їх в об`єкти приватизації створено довірчі товариства, інші фінансові посередники. Звернення покупців (громадян) до послуг посередницьких організацій при придбанні частки державного майна не є обов`язковим.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про приватизаційні папери», посередницька діяльність з приватизаційними паперами - це комерційна діяльність, яка проводиться шляхом обміну приватизаційних паперів на паї, акції і здійснюється посередником від свого імені, за дорученням, за рахунок і на ім`я власників приватизаційних паперів.
Посередницька діяльність з приватизаційними паперами здійснюється на підставі дозволу (ліцензії).
Порядок надання дозволу (ліцензії) визначається законодавством України. Представницька діяльність з приватизаційними паперами - це обмін приватизаційних паперів на паї, акції, що здійснюється представниками від імені, за рахунок і на ім`я власників приватизаційних паперів.
Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами на підставі Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів від 25 січня 1994 року за № 4105711947 не регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договору банківського вкладу. Вказаний договір є по суті договором доручення, а тому норми, що регулюють депозитні правовідносини не розповсюджуються на дані правовідносини.
Так, згідно інформації, наданої відповідачем, номінальна вартість приватизаційного майнового сертифікату складала 10,50 грн., 17,06 грн - дохід, нарахований згідно договору, з яких 2,56 грн підлягає сплаті як податок на прибуток та які мають бути утримані і перераховані у бюджет під час виплати коштів.
Таким чином, сума коштів, що підлягає виплаті згідно Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947 від 25 січня 1994 року складає: 10,50 + 17,06 - 2,56 = 25,00 грн.
Вбачається, що позивач зверталась до банку із запитом щодо розміру коштів, що підлягають виплаті за Договором на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947 від 25 січня 1994 року, на що їй було надано відповідь про розмір та порядок виплати коштів.
Представником позивача був наданий свій розрахунок заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» по Договору на розміщення приватизаційних майнових сертифікатів № 4105711947 від 25 січня 1994 року. 
Однак суд відхиляє цей розрахунок як необґрунтований і неналежний доказ, оскільки він не підтверджується первинними документами, не ґрунтується на умовах Договору № 4105711947 від 25 січня 1994 року та не містить посилань на офіційні дані банку щодо фактичного нарахування доходу. Розрахунок позивача є одностороннім, не підтвердженим належними доказами та суперечить інформації, наданій відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що жодних порушень прав позивача з боку банку допущено не було, а відтак позов задоволенню не підлягає.
Разом з тим, при подачі відзиву на позовну заяву, представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
Оскільки судом встановлені самостійні підстави для відмови у задоволенні позову, суд не застосовує строки позовної давності як підставу для відмови у позові. За таких підстав заява представника відповідача в цій частині задоволенню не підлягає.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування та стягнення грошових коштів, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова