ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/11907/24 пров. № А/857/40259/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Онишкевича Т.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року щодо прийняття звіту про виконання судового рішення (головуючий суддя: Шепелюк В.Л., місце ухвалення – м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,–

встановив:

рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 судові витрати у сумі 605,50 грн.
У подальшому, представником позивача до суду першої інстанції подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду задоволено шляхом зобов`язання відповідача (боржника) Військову частину НОМЕР_2 в строк тридцять днів з дня отримання цієї ухвали подати до Волинського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24 разом з доказами надіслання копії звіту позивачу.
Військова частина НОМЕР_2 15 вересня 2025 року подала до суду першої інстанції звіт про виконання рішення суду, у якому відповідач повідомив, що на виконання вказаного рішення суду командуванням Військової частини НОМЕР_2 повторно розглянуто рапорт ОСОБА_1 від 18 лютого 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також відшкодовано позивачу судові витрати у сумі 605,50 грн.
Зазначає, що результати повторного розгляду рапорту ОСОБА_1 були викладені Військовою частиною НОМЕР_2 у листі від 11 серпня 2025 року № 9/2/70/2264, який був надісланий командиру Військової частини НОМЕР_1 та позивачу за адресою місця реєстрації.
Зі змісту вказаного листа слідує, що під час повторного розгляду рапорту встановлено, що до моменту ухвалення Волинським окружним адміністративним судом рішення у справі № 140/11907/24 військовослужбовцем ОСОБА_1 було вчинене самовільне залишення військової частини. За вказаним фактом органом досудового розслідування 04 листопада 2024 року внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 62024050010013075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України та розпочате досудове розслідування. Тут же зазначено, що враховуючи положення частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за результатами повторного розгляду рапорту прийняти обґрунтоване та законне рішення не представляється можливим до моменту повернення військовослужбовця до військової частини після вчинення самовільного залишення частини.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року прийнято звіт Військової частини НОМЕР_2 (поданий 15 вересня 2025 року) про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії.
З цією ухвалою суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого вирішення питання прийняття звіту про виконання рішення суду.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на те, що розглядаючи звіт суб`єкта владних повноважень про виконання рішення, суд повинен перевірити, чи досягнуто мети, задля якої постановлено судове рішення, тобто, чи відбулося фактичне відновлення порушеного права. Відповідач зізнається, що він рапорт не розглянув, а отже рішення суду не виконано. Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Відповідач, 13.11.2025 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити. 
У відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи вимоги цієї статті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цю справу слід розглядати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відносно ОСОБА_1 внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі повідомлення командира військової частини про вчинене кримінальне правопорушення та військову службу останнього призупинено з 04 листопада 2024 року, а тому вказані обставини унеможливлюють розгляд командуванням Військової частини НОМЕР_2 поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби по суті до продовження його військової служби.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У силу приписів статті 14 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковими до виконання, тоді як невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Оскільки резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції та містить чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, тому виконання рішення суду, яке набрало законної сили, повинно реалізовуватись у визначений судом спосіб.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Згідно ч. ч. 1-2 ст. 382-1 КАС України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З наведених правових норм, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а виконання рішення забезпечується, зокрема, і шляхом встановлення судового контролю у виді подання звіту про виконання судового рішення.
Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи.
Тобто, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача.
Суд апеляційної інстанції вказує на те, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року, яке набрало законної сили 15.05.2025, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду.
Приймаючи звіт Військової частини НОМЕР_2 про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24, суд першої інстанції покликався на те, що оскільки відносно ОСОБА_1 внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі повідомлення командира військової частини про вчинене кримінальне правопорушення та військову службу останнього призупинено з 04 листопада 2024 року, а тому вказані обставини унеможливлюють розгляд командуванням Військової частини НОМЕР_2 поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби по суті до продовження його військової служби.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки вони суперечать вимогам статті 129-1 Конституції України, статті 14 КАС України, ст. 370 КАС України щодо обов`язковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що самовільне залишення військової частини, у спірних правовідносинах, не можуть бути підставою для невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки позивач ще 18 березня 2024 року, тобто до самовільного залишення військової частини, звернувся із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. 
Однак поданий рапорт не був вирішений по суті, що зумовило звернення до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 . 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 140/4744/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами вх. № 190 від 18 березня 2024 року на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ та прийняти рішення за результатами такого розгляду. 
На виконання цього рішення військова частина НОМЕР_1 направила до військової частини НОМЕР_2 рапорт ОСОБА_1 для прийняття рішення (погодження реалізації рапорту). Проте військова частина НОМЕР_2 листом від 22 вересня 2024 року № 9/2/70/2498 відмовила позивачу у звільненні, повернувши рапорт без реалізації, мотивуючи тим, що підстава для звільнення не відповідає вимогам статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Не погодившись з відмовою відповідача у його звільненні з військової служби, позивач повторно звернувся до суду та у подальшому рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24, яке набрало законної, залишається невиконаним, оскільки рапорт позивача від 18 березня 2024 року не є розглянутим, у відповідності до вимог закону, а тому висновок суду першої інстанції про прийняття звіту Військової частини НОМЕР_2 (поданий 15 вересня 2025 року) про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії є передчасним.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції приймаючи звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 140/11907/24, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення, прийняття нової постанови.
Крім цього, враховуючи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21.11.2024 № 4094-IX, яким доповнено КАС України статтею ст. 381-1 такого змісту: «Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції», з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо прийняття звіту за виконанням рішення суду та відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 311, 320, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 140/11907/24 – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Т. В. Онишкевич