ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 390/1509/23
провадження № 61-8424св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горох Вікторії Андріївни на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2023 року у складі судді 
Гершкула І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2024 рокуу складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Дьомич Л. М., 
Письменного О. А., у справі за скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У серпні 2023 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби 
у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ).
Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, до складу якого входили виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : 
- № НОМЕР_2 боргу у сумі 30 000 грн;
- № НОМЕР_3 боргу у сумі 583 660,56 грн;
- № НОМЕР_4 боргу у сумі 3 000 грн; 
- також виконавче провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 3 000 грн.
07 грудня 2020 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Заявники вказували, що такими протиправними діями порушено їх права, оскільки державним виконавцем не вчинялись виконавчі дії у зв`язку з поверненням виконавчих листів, однак ця інформація не відповідає дійсності, тому що на користь стягувачів у 2021 та 2022 роках продовжувались відповідні відрахування з рахунку боржника, що підтверджується банківськими виписками. 
Державним виконавцем у порушення вимог статей 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження» не вжито всіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду. 
Інформація про відсутність майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення є недостовірною, оскільки державним виконавцем не надано відомостей унаслідок яких саме дій не виявлено такого майна, які здійснені ним заходи щодо розшуку цього майна, чому вони виявились безрезультатними. 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:
- визнати незаконними та протиправними дії державного виконавця щодо виконання зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1; 
- скасувати постанови державного виконавця про повернення виконавчих документів стягувачам від 07 грудня 2020 року № НОМЕР_4, № НОМЕР_3, 
№ НОМЕР_2.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 13 жовтня 2023 року скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано незаконними та протиправними дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо виконання забезпечення зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державним виконавцем при винесені постанов від 07 грудня 2020 року у виконавчих провадженнях № НОМЕР_4, № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 про повернення виконавчих документів стягувачам допущено порушення вимог закону, оскільки не здійснено виконавчих дій систематично у періоди, визначені частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». 
Суд першої інстанції зазначив, що державним виконавцем не здійснено відповідних дій щодо розшуку майна боржника, не складено акт про те, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до вимог закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
Крім цього, суд вказав, що відсутні докази належного повідомлення стягувачів про винесення постанов про повернення виконавчих листів, а тому строки звернення до суду зі скаргою підлягають поновленню. 
Також державним виконавцем не було вчинено дій направлених на примусове виконання рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2020 року у справі № 390/1040/20 про збільшення розміру відшкодування шкоди. 
Боржник отримує заробітну плату, проте стягнення з неї не здійснюється. Заперечення на скаргу містить інформацію про часткове виконання рішення суду, проте відсутні докази на підтвердження цих обставин. 
Суд вказав, що також державним виконавцем не здійснювалась перевірка майнового стану боржника з періодичністю визначеною положеннями частини третьої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, які проводяться щомісячно з усіх видів доходу, що належить до виплати боржнику. Після відрахування податків, у розмірі 20 % на погашення заборгованості, що суперечить вимогам частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено відсоток стягнення, що має складати 50 %.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2024 року апеляційну скаргу начальника Другого відділу державної виконавчої служби 
у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)залишено без задоволення. Ухвалу Кіровоградського районного суду 
Кіровоградської області від 13 жовтня 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що державним виконавцем передчасно винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», без вчинення усіх належних заходів щодо розшуку майна боржника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2024 року начальник Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горох В. А.звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 
2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 
2024 рок, просить скасувати оскаржувані судові рішення й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горох В. А. на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди скасовуючи постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу фактично зобов`язали орган державної виконавчої служби виконувати виконавчий документ, який є виконаним. 
Також суди зобов`язали державного виконавця виконувати виконавчий документ, який не підлягає виконанню, оскільки набрало законної сили рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 10 листопада 2020 року у справі № 390/1040/20, відповідно до якого позов ОСОБА_1 задоволено частково. Збільшено розмір відшкодування шкоди згідно з виконавчим листом від 30 квітня 2014 року № 1108/3619/12, у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної заробітної плати за період з квітня 2014 року по червень 2020 року та стягнуто 
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збільшену суму відшкодування 
у розмірі 670 306,57 грн. 
Крім того, 20 вересня 2021 року державним виконавцем вже відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 30 000 грн, у частині залишку боргу, а саме 24 535,13 грн. 
Позиція інших учасників справи
У липні 2024 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 направили до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити без задоволення касаційну скаргу начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горох В. А., а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, 
на їх законність не впливають.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом установлено, що 30 травня 2014 року постановами старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 30 000 грн (виконавче провадження № НОМЕР_2), боргу у сумі 583 660,56 грн (виконавче провадження № НОМЕР_3), а також на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 
3 000 грн (виконавче провадження № НОМЕР_4). 
Постановами головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції 
від 15 грудня 2014 року на підставі ухвали Соснівського районного суду 
м. Черкаси від 20 листопада 2014 року, якою оголошено розшук боржника, зупинено виконавче провадження.
Постановами державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05 жовтня 2020 року звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що останній платіж за зведеним виконавчим провадженням № НОМЕР_1 про стягнення коштів із ОСОБА_3 здійснено 10 листопада 2020 року, що підтверджується розпорядженнями № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та платіжними дорученнями № 23753, № 23755, № 23751, № 23750, № 23754, № 23752 
від 09 листопада 2020 року.
07 грудня 2020 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», про що повідомлено стягувачів листами від 07 грудня 2020 року.
Відповідно до довідок про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період 
із 01 січня 2021 року по 31 грудня 2022 року йому надходили безготівкові зарахування з призначенням платежу: стягнення по виконавчому провадженню від 30 квітня 2014 року № 1108/3619/12. Зарахування з аналогічним призначенням надходили на рахунок ОСОБА_2 .
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 10 листопада 2020 року у справі № 390/1040/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Збільшено розмір відшкодування шкоди згідно з виконавчим листом від 30 квітня 2014 року № 1108/3619/12, у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної заробітної плати за період з квітня 2014 року по червень 2020 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збільшену суму відшкодування у розмірі 
670 306,57 грн.
17 вересня 2021 року постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_5 на підставі виконавчого листа від 28 квітня 2021 року 
№ 390/1040/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збільшеної суму відшкодування у розмірі 670 306,57 грн. 
Постановою державного виконавця від 17 вересня 2021 року накладено арешт на кошти боржника, постановою від 05 жовтня 2021 року звернено стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника по вказаному виконавчому провадженні.
Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 11 березня 2023 року № 65276940 на підставі постанови державного виконавця від 11 березня 2020 року накладено арешт на все рухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження терміном до 11 березня 2025 року.
Інформаційна довідка з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 вересня 2023 року № 345217925 свідчить, що Центральним відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 .
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» також встановлені заходи примусового виконання рішення, які мають різний характер та встановлений порядок проведення, оформлення та вчинення виконавчих дій, зокрема, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, проданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що при винесенні оспорюваних постанов про повернення виконавчих документів стягувачам у порушення положень статей 10, 18, статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено здійснення ним заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених статтею 48 цього Закону, державний виконавець не вжив достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчих листів. 
Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем не здійснено належних дій з метою розшуку майна боржника, не складено відповідний акт про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав порушує права стягувачів на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.
Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.
Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право, зокрема, з метою реального забезпечення виконання судового рішення накладати арешт на майно божника.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хорнсбі проти Греції» 
(«Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року. 
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Такі висновки спростовують доводи заявника касаційної скарги про те, що державним виконавцем вимоги закону порушено не було. 
Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України.
Отже, оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець діяв з порушенням вказаного закону, при цьому прийняв неправомірні постанови про повернення виконавчих документів стягувачам.
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли законного і обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець не вжив усіх дій визначених законом з метою примусового виконання виконавчих листів.
Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки вказаних обставин, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горох Вікторії Андріївнизалишити без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області 
від 13 жовтня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 06 травня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська