Справа № 466/1678/25 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т. 
Провадження № 22-ц/811/2256/25
Провадження № 22-ц/811/2482/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
позивачки  ОСОБА_1 
та її представника – адвоката Масюка М.В.;
Гавдик М.З. – представниці Приватного підприємства 
«Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргамиПриватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 червня 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ» (в подальшому – «відповідач», «апелянт») про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, у якому просила скасувати наказ відповідача від 20.01.2025 року № 2001/9-к.тр про звільнення з роботи позивачки та поновити її на посаді провідного юрисконсульта Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ», а також стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачку 01.06.2021 року було прийнято на посаду юрисконсульта Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ», а 01.09.2022 року відповідно до наказу №3108/30-к.тр - переведено на посаду провідного юрисконсульта згаданого підприємства.
27.01.2025 року позивачкою за допомогою засобів поштового зв`язку від відповідача було отримано наказ відповідача від 20.01.2025 року № 2001/8-к.тр про звільнення її за прогул без поважних причин, пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Позивачка звільнення її із займаної посади вважає незаконним, покликаючись на те, що відповідачем протягом листопада 2024 - січня 2025 здійснювалися дії щодо заборони (обмеження) доступу позивачці до офісних приміщень та відключення її від програм та баз даних відповідача. Пояснює це тим, що вже близько двох років між учасниками Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ» відбувається корпоративний конфлікт, результатом чого стало те, що невідомі особи встановили пропускний режим та почали ідентифіковувати працівників згідно списків та перевіряти їх особисті речі при вході і виході з роботи. 
25.11.2024 року відповідачем у неповноважному складі дирекції (на думку позивачки) було видано накази №2511/1-ОС та №2511/2-OС відповідно до яких позивачці та ще дванадцятьом працівникам визначено робоче місце у кабінеті № 1 на п`ятому поверсі будівлі № 67, в якому не було ні меблів, ні оргтехніки, ні документації необхідної для роботи. 
Починаючи із 26.11.2024 року у зв`язку із фізичним перешкоджанням у доступі зі сторони воєнізованої охорони позивачка не мала можливості доступу в приміщення юридичного відділу ПП «ПСМЛ «ЕСКУЛАБ», яке розміщувалось на 5 поверсі будівлі № 67 на проспекті Чорновола у місті ЛЬвові, де знаходився її робочий стіл, оргтехніка, документація необхідна для роботи та особисті речі позивачки, що підтверджується Актом про недопуск від 26.11.2024 і всіма наступними Актами про недопуск. Окрім цього, починаючи із 26.11.2024 року відповідачем було заблоковано доступ позивачки до всіх програм та баз даних необхідних для роботи, зокрема до програми Microsoft Teams та до програми Microsoft Outlook, що підтверджується відповідною скрін-копією робочого столу програми. Отже, позивачка починаючи із 26.11.2024 року по день незаконного звільнення 20.01.2025 року не мала жодного доступу до приміщення юридичного відділу ПП «ПСМЛ «ЕСКУЛАБ».
Також зазначалося, що відповідачем наказом від 29.11.2024 року № 2922/1-OС їй та іншим працівникам юридичного відділу без жодного попередження було зменшено посадові оклади на 70-80 відсотків, при цьому про факт зміни істотних умов праці (зменшення посадових окладів) працівників юридичного відділу було повідомлено заднім числом, а саме - 20.12.2024 року.
Наказ від 20.01.2025 року № 2001/9-к.тр про звільнення позивачки з роботи остання вважає незаконним також і тому, що такий видано не повноважним на те та не легітимним виконавчим органом відповідача.
Стверджувалося, що «легітимним керівництвом» ПП «ПСМЛ «ЕСКУЛАБ» не видавалось жодних наказів про офіційне закріплення (визначення) за позивачкою робочого місця. Крім цього, Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці в результаті перевірки встановлено, що накази №2511/1-ОС та №2511/2-ОС від 25.11.2024 року, а також наказ №1012/I-ОС від 10.12.2024 року про визначення робочого місця близько двадцяти трьох працівників у кабінеті № 1 на 5 поверсі суперечить вимогам трудового законодавства та законодавства з охорони праці. Починаючи з 23.12.2024 року позивачку позбавили доступу до всіх офісних приміщень відповідача, що знаходились на 5 та 6 поверхах офісного центру на пр. Чорновола, 67 у місті Львові.
Зазначалося, що за результатами перевірки відповідача на предмет додержання законодавства у сфери охорони здоров`я, гігієни праці, законодавства про працю Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці були встановленими порушення: 
-пункту 1 частини першої статті 29 К3пП України, а саме: не поінформовано до початку роботи працівника за трудовим договором про перелік посадових обов`язків (не розроблено посадові інструкції). 
-пункту 2 частини першої статті 29 К3пП України, а саме: не поінформовано до початку роботи працівника за трудовим договором про визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами.
З урахуванням наведеного вище позивачкою зазначалося, що із поважних та не залежних від неї причин, починаючи з 26.11.2024 року та до моменту звільнення 20.01.2025 року, вона не мала доступу до свого робочого кабінету, що знаходився на 5 поверсі на АДРЕСА_1 , до комп`ютерної та копіювальної техніки, необхідної для роботи документації, своїх особистих речей, у зв`язку з чим були відсутніми будь-які підстави для її звільнення згідно пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України і таке звільнення позивачка пояснювала особистою неприязню до неї.
Також зазначалося, що позивачкою 18.02.2025 року на адресу відповідача було направлено заяву про надання довідки про доходи, зокрема - за останні два календарні місяці роботи (листопад-грудень 2024), однак такої довідки нею отримано не було (том 1, а.с. 1-13).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 червня 2025 року позов задоволено.
Скасовано наказ Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ» від 20.01.2025 № 2001/9-к.тр про звільнення з роботи ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ».
Стягнуто із Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66 654 грн. 00 коп.
Стягнуто з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ» в дохід держави 1 211 грн. 20 коп. судового збору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі (том 2, а.с. 203-208).
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 20 червня 2025 року стягнуто з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на користь ОСОБА_1 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалено, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 66 654 грн. 00 коп. підлягає негайному виконанню (том 1, а.с. 231-233).

Згадані вище рішення суду оскаржив представник відповідача.
Апелянт просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає необґрунтованим висновок суду про те, що позивачка не мала доступу до приміщення юридичного відділу, оскільки позивачкою не було подано доказів того, що приміщення, яке вона вважає робочим кабінетом юридичного відділу, закріплений саме за нею.
Вважає, що висновок суду про те, що відповідачем не визначено робоче місце позивачки, спростовується наказами відповідача від 25.11.2024 року № 2511/1-ОС та від 25.11.2024 року № 2511/2-ОС, зі змісту яких вбачається, що таким визначено кабінет №1 на п`ятому поверсі будівлі № 67 на вулиці Чорновола у місті Львові.
Звертає увагу на те, що із початку грудня 2024 року на адресу позивачки було надіслано кілька поштових відправлень, зокрема: посадову інструкцію за займаною позивачкою посадою, копію Правил внутрішнього трудового розпорядку ПП «ПСМЛ «Ескулаб», копію Колективного договору ПП «ПСМЛ «Ескулаб», а також прохання з`явитись за адресою: місто Львів, вулиця Чорновола, 67, а саме - на 5-ий поверх: для ознайомлення із документами та отримання вказівок щодо виконання позивачем її посадових обов`язків відповідно до умов трудового договору. За наведених обставин вважає правомірним звільнення позивачки з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із прогулом (том 2, а.с. 6-12).
Також вважає, що суд не дав належної оцінки доводам відповідача про «очевидну неспівмірність … судових витрат із реальним обсягом наданої правничої допомоги, їх необґрунтованість та нереальність, а також недотримання порядку подання заяви про подання доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, встановленого абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України… оскільки відповідно до усталеної судової практики, яка не була врахована Судом під час ухвалення такого судового рішення, зокрема правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду» (том 2, а.с. 51-58). 

21 та 26 листопада 2025 року у зв`язку зі звільненням з посади у відставку судді-доповідача ОСОБА_2 (рішенням Вищої ради правосуддя від 11.11.2025 року) протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи було визначено нову колегію суддів у складі суддів Цяцяка Р.П. (суддя-доповідач), Ванівського О.М. та Шеремети Н.О. (том 2, а.с. 119-122).

В суді апеляційної інстанції позивачка визнала, що її на виконання рішення суду 07 липня 2025 року наказом відповідача було поновлено на роботі на посаді провідного юрисконсульта з 20.01.2025 року (том 2, а.с. 175), однак у подальшому вона звільнилася з роботи у відповідача за власним бажанням.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці апелянта (відповідача) на підтримання доводів апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог згаданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що: 
- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як встановлено судами, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи (в тому числі – і стороною відповідача/апелянта), у 2024 році між співзасновниками відповідача виник корпоративний спір, який триває і по даний час.
Побічним результатом цього спору стало те, що відповідачем протягом листопада 2024 року - січня 2025 року здійснювалися дії щодо заборони (обмеження) доступу позивачці (а також ряду інших працівників) до офісних приміщень відповідача, а також відключення позивачки від програм та баз даних відповідача.
Зокрема, 25.11.2024 року відповідачем було видано накази № 2511/1-ОС та №2511/2-OС відповідно до яких позивачці та ще дванадцятьом працівникам робочим місцем було визначено кабінет № 1 на п`ятому поверсі будівлі № 67 на вулиці Чорновола у місті Львові (том 1, а.с. 76-79), в якому не було необхідних для роботи меблів, оргтехніки та документації: наведені обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Як також стверджується матеріалами справи, а саме: Актами про недопуск, починаючи з 26.11.2024 року відповідач з допомогою працівників воєнізованої охорони перешкоджав позивачці та іншим працівникам у доступі до офісних приміщень, в яких знаходились їхні робочі місця (том 1, а.с. 14-36, 58-64, 71).
29.11.2024 року відповідач своїм наказом № 2922/1-OС позивачці та іншим працівникам юридичного відділу без жодного попередження зменшив посадові оклади на 70-80 відсотків, про що згаданих працівників юридичного відділу було повідомлено «заднім числом», а саме: 20.12.2024 року.
23.12.2024 року наказом № 2312/1-ОС відповідач відсторонив позивачку та ще ряд працівників «від роботи на період з 23 по 17 січня 2024 року» (том 2, а.с. 168).
В той же час, як вбачається з наказу відповідача від 20.01.2025 року № 2001/9-к.тр, яким позивачку було звільнено з роботи і скасування якого є предметом позовних вимог, таке звільнення мотивовано прогулами позивачки протягом періоду з 23 по 27 грудня 2024 року (том 1, а.с. 87-88), тобто – у період, коли позивачка самим відповідачем згаданим вище наказом від 23.12.2024 року була «відстороненою від роботи на період з 23 по 17 січня 2024 року».
За наведених вище обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про очевидну незаконність наказу відповідача від 20.01.2025 року №2001/9-к.тр, яким позивачку було звільнено з роботи, відповідно – про скасування цього наказу та про поновлення позивачки на роботі: доводи апеляційної скарги цього висновку аж ніяк не спростовують, а тому не можуть прийматися до уваги.

ЦПК України також встановлено, що: 
- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);
- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137). 

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат може бути підставою для відмови у відшкодування відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (том 2, а.с. 38) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.

Матеріалами справи стверджується наступне.

21.04.2025 року позивачка уклала з адвокатським бюро «Масюк та Партнери» Договір про надання адвокатом правової допомоги, однак цей цей Договір ними було подано до суду лише 14.06.2025 року (том 1, а.с. 214-221), тобто – вже після ухвалення судом 06.06.2025 року рішення по справі.
Стороною позивачки не надано суду пояснень з приводу того, чому саме цей Договір було подано до суду лише після завершення розгляду справи судом першої інстанції.
У позові зазначено, що «попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у звязку із розглядом справи – витрати на професійну правничу допомогу – 20000,00 грн.», однак жодного реального «розрахунку» (зокрема – і витрат на професійну правничу допомогу) не наведено.
Тобто, як вбачається з вищенаведеного, на стадії розгляду справи судом першої інстанції сторона відповідача була позбавленою можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, на відшкодування яких претендує позивачка, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в частині оскарження додаткового рішення суду від 20.06.2025 року про стягнення з відповідача на користь позивачки 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу підлягає до скасування з ухваленням у цій частині нового судового рішення, а саме – про відмову у стягненні цих витрат (докази про фактичне понесення яких у матеріалах справи відсутні).

Як вбачається зі змісту Заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення та наведених у ній розрахунків, сама позивачка просила допустити до негайного виконання рішення суду про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати в межах платежу за один місяць у розмірі 35 652 грн. 07 коп. (том 1, а.с. 214-217), з чим погоджується і відповідач (том 2, а.с. 56).
В той же час, додаткове рішення суду від 20.06.2025 року не містить жодної мотивації стосовно того, з яких саме підстав суд прийшов до висновку про те, що до негайного виконання підлягає рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу «в межах платежу за один місяць в розмірі 66654,00 грн.».
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що додаткове рішення суду від 20.06.2025 року в частині допуску до негайного виконання рішення суду від 06.06.2025 року про стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати в межах платежу за один місяць підлягає відповідним змінам, а саме: зменшенню суми цього платежу з 66 654 грн. 00 коп. до 35 652 грн. 07 коп. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 червня 2025 рокузалишити без задоволення, а згадане рішення – без змін.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 червня 2025 року частково задовольнити.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 червня 2025 року в частині стягнення з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на користь ОСОБА_1 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення – про відмову позивачці у стягнення з відповідача на її користь згаданих судових витрат.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 червня 2025 року в частині допуску до негайного виконання рішення суду про стягнення з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах платежу за один місяць змінити, зменшивши суму цього платежу з 66 654 грн. 00 коп. до 35 652 (тридцять п`ять тисяч шістсот п`ятдесят дві) 07 коп. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.