ОКРЕМА ДУМКА
судді М. В. Мазура до постанови 
Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року
справа № 990/477/25
провадження № 11-447заі25
Епіграф

“24. Заявниці наголошують, що вони не критикують сам по собі встановлений бельгійським законодавством трирічний строк позовної давності... Вони заявляють, що розуміють доцільність такого режиму. Вони закидають бельгійським суддям те, що ті не взяли до уваги їхню особливу ситуацію…
33. Суд вважає, що суворе застосування строку позовної давності, яке не враховує особливих обставин справи, у даному випадку завадило заявницям скористатися засобом правового захисту, який, в принципі, був їм доступний…
34. …Суд вважає, що в даній справі обмеження права заявниць на доступ до суду не було пропорційним меті забезпечення правової визначеності та належного відправлення правосуддя.
35. Отже, мало місце порушення статті 6 § 1 Конвенції.
(Stagno v. Belgium, ЄСПЛ, № 1062/07, 07.07.2009)
Вступ
1. Ця справа стосувалася питання про поновлення строку на звернення до суду з позовом щодо накладених санкцій через рік після того, як суд залишив попередній аналогічний позов без розгляду в зв`язку з повторною неявкою представника без поважних причин.
Обставини справи
2. Указом Президента України від 10 березня 2023 року № 145/2023 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування до позивачки персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) строком на 50 років.
3. У липні 2023 року позивачка, яка є громадянкою Республіки Кіпр, уже зверталася до суду з позовом про оскарження цього Указу в межах установленого законом строку. Однак ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2024 року цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою її представника в судове засідання. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року зазначену ухвалу залишено без змін.
4. 15 жовтня 2025 року позивачка повторно звернулася до суду з таким самим позовом та заявою про поновлення строку звернення до суду. У цій заяві вона, серед іншого, посилалася на те, що з першим позовом вона звернулася до суду своєчасно, а після його залишення без розгляду вона була змушена припинити співпрацю з попереднім представником і вживала заходів для повторного звернення до суду, але зіткнулася з певними складнощами: двох адвокатів, з якими вона укладала угоди, мобілізували, кілька адвокатів відмовилися надавати їй послуги, крім того, вона проживає за межами України, не володіє українською мовою та потребує професійної правничої допомоги для реалізації права на звернення до суду.
5. Касаційний адміністративний суд визнав наведені причини неповажними і повернув позовну заяву. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком, зазначивши, зокрема, що повторне звернення більш ніж через рік після постанови Великої Палати від 10 жовтня 2024 року об`єктивно не можна оцінити як таке, що здійснене без зайвих зволікань; що процесуальні наслідки дій представника поширюються на саму особу, яку він представляє; а також що статус позивачки як іноземця не надає їй жодних переваг у визначенні строку звернення до адміністративного суду.
Мотиви окремої думки
6. Поважаючи позицію колег, не можу погодитися з таким підходом у контексті обставин цієї конкретної справи. Вважаю, що відмова в поновленні строку за наведених умов призвела до непропорційного обмеження права на доступ до суду (стаття 6 Конвенції).
7. Я не заперечую, що в цій справі існували вагомі аргументи на користь відмови в поновленні строку звернення до суду: по-перше, попередню позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою представника позивачки, який про причини неприбуття суду не повідомив і не подав заяви про розгляд справи без його участі; по-друге, вона повторно звернулася до суду більше, ніж через рік після цього.
8. Але деякі особливі обставини цієї справи змусили мене не підтримати більшість.
9. Передусім я не поділяю загальну тезу Великої Палати про те, що статус позивачки “як іноземця не надає їй переваг у визначенні початку відліку строку для оскарження Указу № 145/2023 до адміністративного суду”. Я не вважаю, що мова тут йде про якісь “переваги” для іноземця – навпаки іноземна громадянка, яка не проживає в Україні, не знайома з особливостями національного законодавства і судової практики та на яку, до того ж, були накладені санкції, об`єктивно може мати певні труднощі з адекватною оцінкою перспектив судового оскарження спірного Указу Президента України особливо після залишення без розгляду її попереднього позову та з пошуком компетентних представників тощо. 
10. Тим не менше, цю групу аргументів позивачки я беру до уваги як вагомі, але не вирішальні, оскільки в епоху вільного Інтернету (принаймні в українському та європейському сегментах) та розвинутих технологій штучного інтелекту ці труднощі самі по собі не виглядають настільки серйозними, щоб виправдати річну затримку із поданням нового позову після залишення без розгляду попереднього. 
11. Однак взяті в поєднанні з тим фактом, що у цій справі мова йшла про застосування санкцій строком на 50 років (що умовно можна назвати довічним або майже довічним терміном), суворий підхід суду до вирішення питання про поновлення строку звернення до суду, фактично означатиме, що позивачка більше не матиме шансу оскаржити накладені санкції, які діятимуть протягом всього або майже всього її життя. 
12. Тому обставини цієї справи, зокрема річна затримка з повторним зверненням до суду, які за звичайних умов могли б виправдати відмову в поновленні строку, у цьому випадку набувають характеру непропорційного обмеження права на доступ до суду з огляду на 50-річний строк дії накладених санкцій.
13. Ця непропорційність могла б бути знівельована за наявності в Україні ефективного механізму періодичного перегляду доцільності подальшого застосування таких тривалих санкцій. Натомість чинний Закон України «Про санкції» лише в загальних фразах передбачає можливість їх скасування «у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування», не встановлюючи жодних вимог щодо обов`язкового та регулярного перегляду відповідними органами обґрунтованості їх подальшого застосування.

Суддя М. В. Мазур