КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/9602/24 Головуючий у І інстанції Писанець Н.В.
Провадження №22-ц/824/2858/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хобти Сергія Григоровича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа без самостійних вимог - державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Любов Любомирівна про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якої зазначала, що вона є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , після смерті якого, залишилось спадкове майно, що складається з: житлового будинку (недобудова) за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка біля будинку за тією ж адресою, розміром 1200 кв.м (0,12 га).
Вказана земельна ділянка була передана ОСОБА_2 відповідно до «Приказу по откормочному совхозу имени Кирова Киевского обьединения мясной промишленности від 30 серпня 1979 року №110», зі змісту якого вбачається: «Приказиваю: 1. ОСОБА_2 , електрику Погребського отделения совхоза виделить земельний приусадебний участок в с.Погреби по ул.Мичурина для строительства жилого дома в размере 0,15 га. В том числе возле дома 0,12 га».
28 жовтня 1980 року виконавчим комітетом Броварської районної ради народних депутатів Київської області було видано свідоцтво про забудову індивідуальної садиби. Після чого, актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки при жилому будинку, виділеної ОСОБА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку. Площа присадибної земельної ділянки становить 1200 кв.м.
Відповідно до рішення від 08 вересня 1980 року №355 «Про дозвіл на оформлення технічної документації на будівництво індивідуальних житлових будинків в населених пунктах району», спадкодавцю ОСОБА_2 було дозволено виготовлення та оформлення технічної документації. 
09 вересня 1980 року, було укладено договір на будівництво індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, за яким ОСОБА_2 зобов`язувався побудувати двоповерховий житловий будинок.
Оскільки спадкодавець за життя мав житловий будинок (недобудову) і земельну ділянку, однак, не встиг належним чином оформити право власності на них, ОСОБА_1 після смерті батька не відмовлялась від спадкування майна.
Однак, звернувшись до Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області з відповідною заявою, отримала лист №1118/02-14 від 01 квітня 2017 року з роз`ясненнями щодо необхідності надати документи, які посвідчують право власності.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також на об`єкт незавершеного будівництва, а саме - будинок садибного типу, що знаходиться на вказаній ділянці; визнати право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, для ведення особистого селянського господарства - розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_2 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської областівід 17 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не застосовано положення ст. ст. 1216 та 1218 ЦК України, та не враховано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки спадкодавця, у тому числі право на об`єкти незавершеного будівництва та права користування земельною ділянкою.
Крім того, з посиланням на постанову Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі №372/4235/19, представник ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г. вказує, що позивач має право на визнання права власності в порядку спадкування, оскільки ОСОБА_2 (спадкодавець) мав спірний незакінчений будівництвом житловий будинок і земельну ділянку, що належали останньому на законних підставах.
Звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що об`єкт незавершеного будівництва може бути предметом цивільних прав та спадкування, а наявність акта готовності на 18 % підтверджує, що спірний незакінчений будівництвом житловий будинок є об`єктом прав, створення якого фактично розпочато.
Вказує на те, що в матеріалах наявні документи про відведення земельної ділянки та початок будівництва будинку, тому висновок суду першої інстанції про відсутність права власності не відповідає фактичним обставинам справи.
Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г. вважає, що відмова у визнанні права власності у поряку спадкування позбавляє спадкоємця можливості оформити свої спадкові права, що суперечить ст. ст. 41, 55 Конституції України.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.
Від другої Броварської державної нотаріальної контори на поштову адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд даної справи без участі представника нотаріальної контори.
Керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Заслухавши доповідь судді - доповідача по справі, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , відповідно до копії свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_1 та копії її паспорту серії НОМЕР_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 . 
Після смерті ОСОБА_2 Броварською районною державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу №464/2013 від 03 липня 2013 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34417795. 
Відповідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 2013 року, виданим державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л. - ОСОБА_1 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 , отримала право на спадщину у вигляді вкладів у сумі 3771,20 грн.
Відповідно листа №1118/02-14 від 01 квітня 2017 року державного нотаріуса Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л. на адресу ОСОБА_1 останній роз`яснено про відсутність документа, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки №944 від 17 серпня 2009 року, виданої сільським головою Погребської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 - з 16 березня 1983 року до моменту видачі довідки. 
Згідно довідки № 203 від 18 квітня 2018 року виданої сільським головою Погребської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав один за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу, виготовленого станом на 26 червня 2024 року інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 - готовність будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - складає 18%.
Зі змісту долученого до позовної заяви «Приказу по откормочному совхозу имени Кирова Киевского обьединения мясной промишленности від 30.08.1979 р. №110», вбачається інформація: «Приказьіваю: 1. ОСОБА_2 , електрику Погребського отделения совхоза виделить земельний приусадебний участок в с.Погреби по ул. Мичурина для строительства жилого дома в размере 0,15 га. В том числе возле дома 0,12 га».
Також вбачається, що 28 жовтня 1980 року виконавчим комітетом Броварської районної ради народних депутатів Київської області було видано свідоцтво про забудову індивідуальної садиби. Після чого, актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки при жилому будинку, виділеної ОСОБА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку. Площа присадибної земельної ділянки становить 1200 кв.м.
Відповідно до рішення від 08 вересня 1980 року №355 «Про дозвіл на оформлення технічної документації на будівництво індивідуальних житлових будинків в населених пунктах району», ОСОБА_2 було дозволено виготовлення та оформлення технічної документації. Посилання на вказане рішення міститься також й у Генеральному плані забудови, де також, відповідно до викопіровки містяться погодження уповноважених на той час структур.
Також вбачається, що 09.09.1980 року, було укладено договір на будівництво індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, за яким ОСОБА_2 зобов`язувався побудувати двоповерховий житловий будинок.
До матеріалів справи стороною позивача долучені звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок: площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1200 га, для ведення особистого селянського господарства - розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 11 вересня 2024 року.
Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що за життя спадкодавець набув право на забудову земельної ділянки, тому  ОСОБА_1  має право звернутись до суду з позовом про визнання за нею майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини, а не з позовом про визнання пава власності в порядку спадкування.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України та зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі №904/1221/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та інші).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.
Аналіз положень зазначених норм свідчить, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст. 182 цього Кодексу, Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що встановлено ст. 1218 ЦК України.
Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації прав власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, і державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, і право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним.
Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем або не був прийнятий до експлуатації, або право власності за ним не було зареєстроване, то до складу спадщини вxодять всі належні спадкодавцеві як забудовникові права та обов`язки, в тому числі і право передати від свого імені для прийняття до експлуатації завершеного будівництвом об`єкту, отримати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності тощо.
Таким чином, спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі №372/4235/19, на яку посилається представник ОСОБА_1 - адвокат Хобта С.Г., однак не звертає увагу на те, що як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_2 мав право на будівництво, почав таке будівництво, яке не закінчене, виконано на 18%.
Отже в даному випадку до складу спадщини після смерті  ОСОБА_2  входять права забудовника на будинок, а не право власності на нього.
Крім того, стороною позивача не ставилося питання про переведення прав та обов`язків забудовника вказаного об`єкту, а позивач просила відразу визнати за нею право власності на незакінчений об`єкт будівництва, що законом не передбачено.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а по суті зводяться до незгоду з рішенням без будь-якої правової аргументації. 
Посилання в апеляційній скарзі те, що суд не встановив повно обставини, які б свідчили про наявність прав спадкодавця на майно, на яке претендує позивач, є необґрунтованим, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із неналежним способом захисту.
Крім того, судом першої інстанції було роз`яснено право позивача на звернення до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги про наявність письмових доказів проведення спадкодавцем будівельних робіт на законних підставах не мають значення для справи з урахуванням характеру і змісту заявлених позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки наданих стороною позивача доказів на підтвердження позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачами судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі ст. ст. 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хобти Сергія Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 17 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складене 20.04.2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб