Справа № 127/10720/25
Провадження № 22-ц/801/438/2026
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	Справа № 127/10720/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М. 
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Яна Анатолійовича, про стягнення моральної шкоди, 
рішення ухвалила суддя Шаміна Ю. А.
рішення ухвалено о 12:53 год у м. Вінниця
повний текс рішення складено 05 грудня 2025 року,

В с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – процесуального керівника – прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Я. А., про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків по кримінальному провадженню 42019000000002157, в порядку вимог статтей 19 і 56 Конституції України, ст. 23, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.
Свої вимоги мотивував тим, що 07 жовтня 2019 року відповідач відкрив кримінальне провадження № 42019000000002157, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України щодо слідчого прокуратури Полтавської області Ральського А. А., який під час розслідування кримінального провадження № 42012220090000005 зайнявся невластивою для посадової особи злочинною діяльністю – укриттям тяжких посадових злочинів, скоєних щодо нього фігурантами у справі.
Але слідчий халатно ставлячись до своїх посадових обов`язків, не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії у кримінальному провадженні №42019000000002157, направлені на встановлення істини, так і не усунувши недоліки, зазначені в нижчевикладених ухвалах слідчих суддів, виносив невмотивовані та незаконні постанови у кримінальному провадженні № 42019000000002157, виклав у них свідомо недостовірні, висмоктані з пальця доводи, копії яких, в порушення ч. 5 ст. 284 КПК України, навмисне не спрямовував на його адресу, що стало системною та порочною практикою слідчого.
20 лютого 2020 року слідчий суддя розглянувши його скаргу на постанову слідчого від 14 січня 2019 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42019000000002157, виніс ухвалу, якою обґрунтовано скасував постанову від 14 січня 2019 року та зобов`язав слідчого повторно розглянути його клопотання від 03 січня 2020 року, оскільки відмова у визнанні його потерпілим не вмотивована та незаконна, так як слідчим не проведено жодних слідчих дій в кримінальному провадження, не допитано самого заявника.
Ухвала суду від 20 лютого 2020 року набрала законної сили і згідно ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України вимагала її негайного виконання, чого слідчим досі не було зроблено.
06 травня 2020 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на повторну постанову слідчого про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42019000000002157, виніс ухвалу, якою обґрунтовано скасував повторну постанову від 14 березня 2020 року.
Проте тільки 03 липня 2020 року слідчий вручив йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого та 22 липня 2020 року допитав його потерпілим.
25 лютого 2021 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на третю постанову слідчого від 14 січня 2021 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42019000000002157, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 14 січня 2021 року та зобов`язав слідчого повторно розглянути його клопотання від 07 січня 2021 року.
Ухвала суду від 25 лютого 2021 року набрала законної сили, але слідчий, продовжуючи порушувати ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України, досі не виконував ухвалу суду.
24 липня 2023 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на постанову від 22 червня 2021 року про закриття кримінального провадження № 42019000000002157, та встановивши, що постанова винесена передчасно, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 22 червня 2021 року.
28 грудня 2023 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на бездіяльність прокурора вищого рівня, який в порушення ст. 308 КПК України, фактично не розглянув його скаргу від 16 вересня 2023 року на бездіяльність процесуального керівника – прокурора Махна Я. А. та порушення ним ст. 28 КПК України щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002157, виніс ухвалу, якою зобов`язав керівника Полтавської обласної прокуратури розглянути в порядку ст. 308 КПК України його скаргу на недотримання розумних строків під час досудового розслідування за цим кримінальним провадженням, про що його повідомити.
Але прокурор вищого рівня, порушуючи ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 21 та ст. 308 КПК України, досі не виконував ухвалу суду від 28 грудня 2023 року.
Виходячи із практики Європейського суду по правам людини, ефективним розслідуванням, як вказано в рішенні ЄСПЛ у справі «Кулик проти України» буде, якщо органи державної влади здійснюють всіх заходи для отримання усіх наявних доказів, які мають стосунок до події, зокрема показів очевидців та експертних висновків тощо.
Але у кримінальному провадженні № 42019000000002157 навмисне цього зроблено не було.
Слідчі судді, розглянувши його скарги на зазначені постанови, на відміну від прокурора Махна Я. А., винесли ухвали, якими скасували зазначені постанови та зазначили, що постанови слідчого не відповідають вимогам закону, оскільки вони винесені без всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, рішення є невмотивованими та передчасними, слідчим не усунені конкретні недоліки, зазначені в ухвалах слідчого судді.
Зазначені ухвали суду набрали законної сили та відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України, проте до цього часу ухвали суду відповідачем не виконані.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 42019000000002157 здійснював прокурор Махно Я. А., який вступивши у злочинну змову з слідчим, спільно зайнялися невластивою для цих посадових осіб діяльністю – укриттям тяжких посадових злочинів, навмисне скоєних щодо нього фігурантом у справі, і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у кримінальному провадженні.
Прокурор Махно Я. А. самоусунувся від виконання своїх посадових обов`язків та, увійшовши у змову із слідчим, спільно із ним зайнявся невластивою для посадових осіб неправомірною діяльністю – протягом тривалого часу укриттям посадових злочинів, скоєних щодо нього фігурантом у справі, продовжує лише імітувати розслідування та нагляд за кримінальним провадженням № 42019000000002157, та: навмисне не здійснював нагляд за дотриманням законодавства; порушуючи ст. 28 КПК України, навмисне не забезпечив проведення розслідування у розумні строки; порушуючи статтю 36 КПК України, навмисне не відмінив незаконні постанови слідчого; навмисне не забезпечив одночасний допит з фігурантом у справі; навмисне не зобов`язав слідчого усунути недоліки, викладені у численних ухвалах суду; не давав слідчому вказівок; не ініціював питання про усунення слідчого; навмисне приховував посадові злочини, скоєні фігурантом у справі; порушуючи ст. 220 КПК України, навмисне не розглянув його клопотання; навмисне не припинив бездіяльність слідчого під час тривалої імітації досудового розгляду кримінального провадження; ніяких слідчо-процесуальних дій, направлених на встановлення істини, прокурором Махно Я. А., в порушення вимог статтей 2, 8, 9, 25, 28, 36, 91-93 КПК України, навмисне не проводилося.
Вважає, що прокурор Махно Я. А. зловмисне і навмисне не виконував вимоги Конституції України і Кримінального процесуального законодавства України і протягом всього строку навмисне чинить йому перешкоду в тому, щоб запанувала правда, тотально не бажаючи якісно виконувати свої обов`язки, за що він отримує заробітну плату, навмисне припустив відверте свавілля та саботаж, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002157 фактично припинено в зв`язку з відсутність контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора Махна Я. А.
Прокурор Махно Я. А. розумів суспільно шкідливий характер своїх дій або бездіяльності, передбачав їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускав їх настання.
Своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірну тривалість імітації нагляду по кримінальному провадженні у спосіб, який вочевидь для нього демонструє ігнорування його доводів, прокурор Махно Я. А. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду, тому що з вини прокурора його порушені права не поновлені; з вини прокурора порушення закону не припинено; з вини прокурора досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через тривалу та систематичну бездіяльність слідчого; з вини прокурора, він – інвалід 2 групи, людина похилого віку та важко хворий, змушений витрачати свій особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, умисне порушених прокурором, повинен був протягом тривалого часу звертатися із скаргами на бездіяльність прокурора, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання; з вини прокурора він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; з вини прокурора його здоров`я суттєво погіршилося; з вини прокурора, навмисної незаконної тривалої бездіяльності, він був незаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.
У зв`язку з навмисне допущеною тривалою бездіяльністю та навмисним порушенням розумних строків при імітації нагляду та імітації розслідування у кримінальному провадженні щодо прокурора Махна Я. А. було відкрито кримінальне провадження № 042024000000000058 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 396 КК України.
Керівник Полтавської обласної прокуратури також не бачить того, що прокурор Махно Я. А. у своїй діяльності навмисне порушує вимоги ст. 3, 19 Конституції України та статей 2, 9, 28, 36, 91-93 КПК України; навмисне порушує розумні терміни досудового розслідування; не визначив іншого прокурора у випадку неефективного здійснення прокурором Махно Я. А. нагляду за дотриманням законів під час проведення досудового розслідування; не реагував на скарги про недотримання прокурором Махно Я. А. розумних строків.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що кримінальне провадження за його заявою було відкрито 07 жовтня 2019 року та станом на час подачі позову тривало більше 66 місяців.
Зазначений строк не можна вважати розумним строком у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоб право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним.
За весь цей час відповідно до вимог КПК України прокурор Махно Я. А. мав би прийняти відповідне процесуальне рішення. У зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження він змушений відвідувати орган досудового розслідування і суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя і призводить до моральних та фізичних страждань.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини – рішення у справі «Пелісьє і ССсспссі проти Франції» від 25 березня 1999 року, рішення у справі «Філіс проти Греції» від 27 червня 1997 року.
Надмірна тривалість кримінального провадження виникла з вини прокурора Махна Я. А., оскільки відповідно до ч. 2 ст. 28 КПК України саме на прокурора покладається обов`язок слідкувати за дотриманням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні та здатна призвести до моральних страждань. 
Починаючи із 14 січня 2020 року він був незаконно обмежений у здійсненні процесуальних прав та обов`язків, оскільки протягом тривалого часу йому тричі безпідставно відмовляли у визнанні його потерпілим, що судом скасовувалося. Протягом цього часу він незаконно не мав права подавати докази прокурору, слідчому, заявляти відводи, клопотання, знайомитися з матеріалами провадження, брати участь у слідчих та інших процесуальних діях.
Тривала процесуальна невизначеність також завдала йому душевних страждань, які виразилися у позбавленні відчуття життєвої захищеності, приниження, зневаги до нього з боку органів прокуратури.
Підставою відшкодування шкоди є факт систематичної тривалої бездіяльності прокурора ОСОБА_2 без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви про злочин способом, який вочевидь для нього, свідчить про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність, надмірну тривалість досудового розслідування. 
У зв`язку з тим, що прокурор Махно Я. А. самоусунувся від належного виконання своїх службових обов`язків і навмисне припустив надмірну тривалість та бездіяльність під час імітації нагляду за досудовим розслідуванням по кримінальному провадженню № 42019000000002157 за його заявою у спосіб, який вочевидь для нього, демонструє ігнорування його доводів, що у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження він змушений був відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися із відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань, він подав позов у суд, оскільки у цій справі підставою для відшкодування шкоди є факт систематичного прийняття відповідачем відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки його заяви про злочин способом, який вочевидь для нього свідчить про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність та надмірну тривалість досудового розслідування.
Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження узгоджується із правовою позицією у подібних правовідносинах, які були досліджені у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 757/62500/16, від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 і інших, якими всі позови про відшкодування моральної шкоди, заподіяної тривалою бездіяльністю відповідачів при імітації розслідування та нагляду за кримінальними провадженнями, були задоволені.
Своєю довготривалою бездіяльністю прокурор Махно Я. А. навмисне заподіяв йому, інваліду 2 групи, людині похилого віку, тяжко хворому, моральну шкоду, яку він оцінив у 450 000,00 грн.
Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і, зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.
За таких обставин просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи під час тривалої імітації нагляду у кримінальному провадженні № 42019000000002157 та стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн., завданої тривалою та системною бездіяльністю відповідача і третьої особи при імітації нагляду у кримінальному провадженні.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судовий збір вирішено компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В апеляційній скарзі відповідач Полтавська обласна прокуратура просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Зазначив, що рішення суду вважає необґрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України та з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст. ст. 76-81, 263-264 ЦПК України.
В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у наявності в особи, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Судом першої інстанції не зазначено у чому полягає порушення прав позивача, а відтак висновки суду про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди, є помилковим. На виконання ухвал слідчих суддів зареєстровано численні кримінальні провадження за заявами ОСОБА_1 про неналежне виконання слідчими та процесуальними керівниками своїх повноважень у кримінальних провадженнях. За ініціативи ОСОБА_1 зареєстровано 17 кримінальних проваджень.
Після подачі шаблонних скарг на невизнання потерпілим, на неповідомлення фігурантам про підозру та інших, ОСОБА_1 звертається з позовами про відшкодування йому моральної шкоди, спричиненої прокурорами та слідчими.
Таким чином діяльність щодо подання скарг, позовів у кримінальних провадженнях, зареєстрований за заявами ОСОБА_1 , для нього є звичайним способом життя, який не спричиняє йому душевні страждання, а навпаки, призводить до збагачення за рахунок державних коштів.
Позивачем окрім власних тверджень про надмірну тривалість досудового розслідування та спричинення вказаним йому сильних душевних страждань, будь-яких передбачених ЦПК України, доказів не надано.
Позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження фактів його сильних душевних страждань, тривалих стресів, а також не зазначив з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди у заявленому ним розмірі, та якими належними, допустимими і достовірними доказами це підтверджується.
Зважаючи на велику кількість кримінальних проваджень, розпочатих за його заявами, а також цивільних справ, провадження у яких відкрито за його позовами, не зрозумілим є те, яким чином позивач розмежовує спричинені йому моральні страждання у кожній із справ. 
У кожній із цих справ на підтвердження моральних страждань та шкоди, спричиненої його здоров`ю, позивач надав однакові докази, зокрема: виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 від 29 вересня 2019 року; висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку від 01 листопада 2024 року.
Оцінку цим обставинам судом першої інстанції не надано.
Суд визнав доведеними, що майже через 66 місяців після відкриття кримінального провадження № 42019000000002157 обставини подій залишаються повністю не з`ясованими, що суперечить змісту позовної заяви ОСОБА_1 , а також не ґрунтується на доказах, досліджених судом.
Не відповідають фактичним обставинам справи і висновки суду, що з жовтня 2019 року кримінальне провадження триває, а обставини подій залишаються повністю не з`ясованими. Так, 08 лютого 2024 року слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтава) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава Папу В. В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 42019000000002157 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що повідомлено заявника за № 4052-04/15-02-1 від 08 лютого 2024 року з направленням копії постанови. На даний час постанова про закриття кримінального провадження заявником не оскаржена. 
Матеріали кримінального провадження № 42019000000002157 судом не досліджувались.
Факт скасування слідчим суддею постанови слідчого Платонова А. В. про закриття кримінального провадження не свідчить про неналежне виконання прокурором Махно Я. А. своїх повноважень, передбачених ч. 6 ст. 284 КПК України.
Суд безпідставно погодився з доводами позивача щодо незабезпечення прокурором Махно Я. А. проведення повного досудового розслідування.
Фактично тривалість досудового розслідування викликана не бездіяльністю прокурора Махна Я. А. та слідчих ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава, а безпідставним поновленням строків на оскарження та скасування рішення про закриття кримінального провадження слідчим суддею за скаргою ОСОБА_1 , який не згоден з вказаними рішеннями та вважає, що зібраних під час досудового розслідування достатньо для повідомлення про підозру. Проте, прийняття рішення про наявність достатніх доказів для повідомлення особі про підозру відноситься до виключної компетенції слідчого та прокурора.
Окрім того, постанови про закриття кримінального провадження, які скасовані судом, винесені органом досудового розслідування, а не прокурором, тому їх скасування не є свідченням неналежного здійснення процесуального керівництва.
Позивачем не доведено наявність елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди: не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, а саме, процесуальних рішень, прийнятих у порядку КПК України; самого факту моральної шкоди, заподіяної йому порушенням його прав відповідачем; причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів, не наведено обґрунтованого розрахунку визначеного ним розміру моральної шкоди, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Відтак, висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування йому моральної шкоди є помилковим.
Порушення розумних строків досудового розслідування кримінального провадження № 42019000000002157 та його неефективність у кримінальному судочинстві не встановлена, а тому відсутні підстави для прийняття рішення про стягнення з Держави коштів на користь позивача.
Окрім цього суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення фактів неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України.
Позивач ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови у задоволені його позовних вимог не оскаржив; відзив на апеляційну скаргу не надав.
У судовому засіданні представник відповідача Полтавської обласної прокуратури прокурор Колівошко С. М. апеляційну скаргу підтримала, просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 02 лютого 2026 року), у судове засідання не з`явився.
Третя особа процесуальний керівник – прокурор Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А. у судове засідання не з`явився.
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 42019000000002157 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2019 року у справі № 757/31221/19-к про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 29 травня 2019 року за фактом вчинення слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 умисного невиконання рішень суду, вчиненого службовою особою, під час розслідування кримінального провадження № 42010000090000005. Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 42019000000002157 також за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382 КК України на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року № 757/788/20-к зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 14 грудня 2019 року за можливими фактами перевищення влади або службових повноважень слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 .
Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Полтаві) Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.
Процесуальне керівництво здійснюють прокурори Полтавської обласної прокуратури: Шандиба О.І., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Вказані обставини підтверджуються копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року (а. с. 8-10).
22 листопада 2019 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до прокуратури Полтавської області із скаргою щодо негайного виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2019 року, яку було направлено за належністю слідчому Другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_13 (а. с. 52-54).
20 лютого 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа № 554/910/20) скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Платонова А. В. від 14 січня 2019 року в кримінальному провадженні № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 364 КК України, про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим. Зобов`язано слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 січня 2020 року (а. с. 11-12).
06 травня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа № 554/910/20) скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Платонова А. В. від 14 березня 2019 року в кримінальному провадженні № 42019000000002157 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, внесеного до ЄРДР 07 жовтня 2019 року, про відмову у задоволенні клопотання (а. с. 13-14).
07 липня 2020 року ОСОБА_1 одержав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 42019000000002157 (а. с. 15).
14 січня 2021 року постановою слідчого другого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_13 , відмовлено у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 щодо його допиту у процесуальному статусі потерпілого у кримінальному провадженні № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382, ч. 1. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382 КК України (а. с. 16-18).
ОСОБА_1 оскаржив вказану постанову слідчого, подавши скаргу до Октябрського районного суду м. Полтави скаргу, а 25 лютого 2021 року ухвалою слідчого судді (справа № 554/910/20) зазначену постанову було скасовано та зобов`язано слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07 січня 2021 року (а. с. 19-23).
12 квітня 2021 року постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_13 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22 березня 2021 року у кримінальному провадженні № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року в частині збору характеризуючих матеріалів на фігуранта у кримінальному провадженні (а. с. 42-43).
22 червня 2021 року постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_13 закрито кримінальне провадження № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382, ч. 1. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382 КК України у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях слідчого прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення (а. с. 24-28).
ОСОБА_1 оскаржив дану постанову слідчого, подавши до Октябрського районного суду м. Полтави скаргу, а 24 липня 2023 року ухвалою слідчого судді вказана постанова була скасована (а. с. 29-33).
28 липня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву, адресовану керівнику Полтавської обласної прокуратури, щодо виконання слідчо-процесуальних дій у кримінальному провадженні № 42019000000002157 (а. с. 39-40).
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2023 року (справа № 554/910/20) скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора в порядку ст. 303 КПК України, задоволено частково. Зобов`язано керівника Полтавської прокуратури в межах повноважень, наданих Законом України «Про прокуратуру» та Кримінальним процесуальним кодексом України, розглянути в порядку ст. 308 КПК України скаргу ОСОБА_1 на недотримано розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002157, про що його повідомити (а. с. 55-57).
Також позивач надав ряд клопотань адресованих слідчому ТУ ДБР у м. Полтаві Платонову А.В. в порядку ст. 220 КПК України (а. с. 44-51).
ОСОБА_1 є особою з інвалідність ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 12 липня 2011 року (а. с. 37). Він взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з 29 липня 2024 року в Управлінні соціального захисту населення (Правобережне), що підтверджується довідками Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради Управління соціального захисту населення (Правобережне) від 29 липня 2024 року № 509-5003381237 та Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 30 квітня 2025 року № 08/00/008/27393 (а. с. 38, 60).
З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року слідує, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. (а. с. 87).
Позивач надав висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року та виписку із медичної картки амбулаторного хворого та акт судово-медичного дослідження № 4236-02/10 від 02 вересня 2010 року (а.с.85, 86, 88)
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що надмірна тривалість кримінального провадження, неодноразові звернення позивача як до органів досудового розслідування, так і до суду, неодноразові скасування судами постанов слідчого у зв`язку з неповнотою дослідження обставин кримінального провадження, невизначеність правовідносин і необхідність відстоювати свої законні права та інтереси у судовому порядку поза розумним сумнівом, завдали позивачу душевних страждань, завдаючи моральної шкоди. 
Завданні моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з тривалістю кримінального провадження – з 2019 року. Тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачем незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. При цьому суд не взяв до уваги доводи відповідача про недоведеність позивачем усіх складових деліктної відповідальності, оскільки на підставі оцінки наданих доказів, в силу ст. 81, 89 ЦПК України, судом встановлено факт надмірної тривалості кримінального провадження № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року, спричиненої незаконною бездіяльністю уповноважених осіб відповідача при здійсненні своїх повноважень, що в силу вимог статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 3000,00 грн., суд врахував характер правопорушення, тривалість досудового розслідування кримінального провадження, глибину душевних страждань позивача, які є відчутними, але не критичними, і вимоги розумності та справедливості.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 постанови).
Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Відповідно до частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина 2).
Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містяться у статтях 1173, 1174 ЦК України.
Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
Однією із обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому.
Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.
За правилами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Для цього, позивач звертаючись до суду із позовом, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням вимог статті 175 ЦПК України (пункти 4, 5 частини 3), у поданій заяві має зазначити зміст заявлених вимог: спосіб захисту прав, передбачений законом; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
За правилами статтей 12 та 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та подати докази. Доказування не ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), допустимими – що свідчать про обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України); достовірними – на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України); достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду із даним позовом до Полтавської обласної прокуратури, обґрунтував свої вимоги тим, що відповідач Полтавська обласна прокуратура і третя особа – процесуальний керівник – прокурор Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А., своєю протиправною тривалою бездіяльністю при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків по кримінальному провадженню, умисним невиконанням протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінального процесуального законодавства, заподіяли йому моральну шкоду, яку він оцінив в сумі 450 000,00 грн.
Отже, як слідує із позовної заяви ОСОБА_1 , моральні страждання завдані йому неправомірною тривалістю кримінального провадження № 42019000000002157, відкритого 07 жовтня 2019 року, і не здійсненням належного нагляду за додержанням законності з боку процесуального керівника – прокурора Махна Я. А.
Проте такі обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 бездіяльності процесуального керівника – прокурора Махна Я. А. та винесених слідчими постанов у кримінальному провадженні, є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і прокурорського нагляду та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. 
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора саме по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення у відшкодування моральної шкоди.
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди.
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до суду із скаргами на дії (бездіяльність) прокурора, у тому числі процесуального керівника – прокурора Харківської обласної прокуратури Махна Я. А., під час нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 42019000000002157 та що такі скарги задоволені судом і бездіяльність прокурора визнана протиправною.
Також в матеріалах справи відсутні такі звернення ОСОБА_1 із скаргами на бездіяльність прокурора – процесуального керівника ОСОБА_2 , і в порядку підпорядкування, які б за наслідком їх розгляду були задоволені.
При цьому позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, а самий факт скасування слідчими суддями процесуальних рішень слідчих у кримінальному провадженні № 42019000000002157 не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
Таким чином, звернувшись із даним позовом до суду, позивач у ньому не зазначив та не надав будь-яких судових рішень або висновків компетентних органів, які б доводили наявність фактів невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків відповідачем Полтавською обласною прокуратурою, у тому числі процесуальним керівником – прокурором Махно Я. А.
Також позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002157 та завданням йому моральної шкоди, як і не доведено спричинення йому моральної шкоди тривалістю здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні та бездіяльністю в діях прокурора Махна Я. А.
Тривалий строк досудового розслідування обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, і жодним чином не свідчить про протиправну бездіяльність процесуального керівника – прокурора та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.
Сам факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності прокурора і не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.
Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку можуть бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача.
Таких доказів позивачем не надано.
Надані позивачем медичні документи на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди такі як: виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. (а. с. 87); висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року (висновок дійсний до 01 листопада 2025 року) (а. с. 85); виписка із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , із якої слідує, що йому проведена операція 07 лютого 2010 року (а. с. 86); акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 4236-02/10 від 04 жовтня 2010 року, згідно якого ОСОБА_1 отримав 02 вересня 2010 року легкі тілесні ушкодження, а саме укушену рану на тулубі та крововиливи на тулубі і лівій руці, та садни на правій руці (а. с. 88), не підтверджують настання негативних наслідків для позивача та спричинення йому моральної шкоди саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Полтавської обласної прокуратури, та погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим. 
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора Махна Я. А. моральної шкоди та на підтвердження неправомірної поведінки прокурора Махна Я. А. під час досудового слідства, яка знаходилася б у причинно-наслідковому зв`язку із негативними наслідками для позивача.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та, не встановивши, що відповідачем вчинено протиправні діяння стосовно позивача чи прийнято такі ж рішення під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002157 від 07 жовтня 2019 року, невірно застосувавши до спірних правовідносин наведені норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно зі статтею 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За правилами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є , зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.  Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, наслідком чого є задоволення апеляційної скарги відповідача Полтавської обласної прокуратури та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплатити судового збору, тому сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Яна Анатолійовича, про відшкодування моральної шкоди, відмовити.
Компенсувати Полтавській обласній прокуратурі за рахунок держави сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1816,80 грн., у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        М. В. Матківська

Судді:         Ю. Б. Войтко

І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2026 року