Справа № 145/1795/25 
Провадження № 2/131/27/2026 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2026	м. Іллінці 	

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Коваля А.М.,
за участю секретаря судового засідання Чех Л.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за участю органу опіки та піклування: Тиврівська селищна рада Вінницької області, служба у справах дітей,
учасники: ОСОБА_1 , представник органу опіки та піклування Олексюк О.В., -

ВСТАНОВИВ:

До Іллінецького районного суду Вінницької області надійшла вищевказана позовна заява від ОСОБА_1 (далі – позивачка), яка мотивована тим, що вони з відповідачем ОСОБА_2 , є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб між ними розірвано. Син проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 має захворювання F84,0 дитячий аутизм та F 80,1 розлад експресивної мови; системне недорозвинення мовлення середнього ступеня важкості, у зв`язку чим має інвалідність, що стверджується індивідуальною програмою реабілітації дитини з інвалідністю № 601 від 07.11.2023 р. З жовтня 2008 р., тобто фактично від народження сина відповідач участі у вихованні та в утриманні сина ОСОБА_3 не приймає. Окрім того, відповідач не дбає про фізичний моральний та психологічний розвиток сина, не цікавиться станом його здоров`я. Позивачка за місцем проживання позитивно характеризується, працює за рахунок випадкових заробітків, оскільки здійснює догляд за сином ОСОБА_4 . Вона також бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання сина. Їй відомо, що у відповідача інших утриманців немає, тому вважає, що він повинен сплачувати аліменти на утримання сина у частці від його доходу у розмірі не менше 1/4 частки від усіх видів його доходу щомісячно до його повноліття. Такий розмір аліментів суттєво не вплине на матеріальне становище відповідача, оскільки він працездатний, працює, тому може допомагати в утриманні сім`ї. З огляду на вищевикладене, позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки той протягом 17 років не брав участі у вихованні сина ОСОБА_4 . Дитина є особою з інвалідністю, що потребує щорічної госпіталізації. Кожного разу позивачка змушена звертатися до селищної ради за дозволом на продовження групи інвалідності без участі батька, останній станом справ дитини не цікавиться. Наразі позивачка 14 років перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, з яким виховує трьох дітей (двох від попереднього шлюбу та одну спільну). Теперішній чоловік бажає усиновити сина позивачки. Раніше вона намагалася змінити прізвище дитині на прізвище нинішнього чоловіка, проте отримала роз`яснення щодо необхідності вирішення цього питання в судовому порядку. Позовні вимоги щодо позбавлення прав та стягнення аліментів підтримала в повному обсязі, від допиту свідків відмовилася. 
Представник органу опіки та піклування ОСОБА_5 позов підтримав, посилаючись на висновок виконавчого комітету Тиврівської селищної ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань суду не надав.
У зв`язку із повторною неявкою відповідача, враховуючи позицію позивачки, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд в судовому засіданні ухвалив проводити заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Судом встановлено, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.11.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 6).
ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 30.09.2022 та змінила прізвище на “ ОСОБА_8 ” згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30.09.2022 (а.с. 4).
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 розірвано 13.08.2008, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії № НОМЕР_3 (а.с. 5). 
До складу сім`ї ОСОБА_1 входять: чоловік ОСОБА_7 , син ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 та син ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Тиврівської селищної ради № 616 від 09.10.2025 (а.с. 10).
Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 13.10.2025, ОСОБА_1 проживає разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Неповнолітній син – дитина-інвалід, потребує постійного стороннього догляду та піклування. Зі слів ОСОБА_1 та свідків-сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , колишній чоловік та батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , участі у вихованні сина не бере, матеріально не допомагає, нині невідомо, де він знаходиться та проживає (а.с. 9).
ОСОБА_3 має захворювання F84,0 – дитячий аутизм та F80.1 – розлад експресивної мови; системне недорозвинення мовлення середнього ступеня важкості, у зв`язку чим має інвалідність, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації дитини з інвалідністю № 601 від 07.11.2023 (а.с. 12).
Відповідно до довідки-характеристики № 733 від 20.11.2025, виданої Тиврівською селищною радою, компрометуючих матеріалів відносно позивачки не надходило (а.с. 11).
Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, який є додатком до рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 12.02.2026 № 39, відповідач нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини ОСОБА_3 . З жовтня 2008 року по даний час, фактично від народження сина, участі у вихованні та утриманні не бере, не спілкується з ним. Окрім того, відповідач не дбає про фізичний, моральний та психологічний розвиток сина, не цікавиться станом здоров`я. Неповнолітній ОСОБА_3 має захворювання: дитячий аутизм, розлад експресивної мови, системне недорозвинення мовлення середнього ступеня важкості, тому має інвалідність. Враховуючи те, що батько дитини не піклується про духовний і фізичний розвиток своєї дитини, фактично від народження участі у його вихованні та утриманні не бере, не спілкується з ним, зроблено висновок, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи вищевикладене, діючи в інтересах дитини, орган опіки та піклування Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дитини ОСОБА_3 (а.с. 45-46).
Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, які є релевантними до обставин цієї справи.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Суд звертає увагу на те, що позивачка не заявляла клопотання про виклик дитини в судове засідання для висловлення думки щодо позбавлення батьківських прав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), зазначено, що «очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми».
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).
Суд вважає, що в справі відсутні докази злісного та свідомого ухилення від виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно свого сина. Суду не надано доказів того, що до відповідача застосовувалися заходи впливу з боку органу опіки та піклування, місцевого самоврядування, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків відносно свого сина, відсутні докази проведення з ним профілактичних бесід, наявності боргу зі сплати аліментів.
Та обставина, що з 2008 року та на час розгляду справи вихованням і розвитком сина займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, проте висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батька батьківських прав.
Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що раніше позивачка не зверталася до відповідача з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини чи стягнення додаткових витрат на утримання дитини, яка є особою з інвалідністю. Вказане свідчить про те, що позивачка тривалий час не вважала за необхідне залучати відповідача до фінансового забезпечення дитини, не реалізуючи своє право на стягнення аліментів, тощо, що ставить під сумнів твердження про "злісне ухилення" батька від виконання своїх обов`язків.
Всупереч ст. 81 ЦПК України позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд наголошує, що позивачка при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Доказів того, що відповідач перешкоджає захисту прав та інтересів дитини (наприклад, щодо проведення медичних обстежень, тощо) суду не надано. 
Суд вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу у разі доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд, у контексті конкретних обставин цієї справи, дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому. Отже, в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити.
Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів із відповідача на утримання сина суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.
У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Згідно приписів ч. 1, 3 ст. 181, ст. ст. 183, 184 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
У ч.1 статті 183 СК зазначено, що частка заробітку, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.
Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви.
З огляду на викладене, беручи до уваги матеріальний стан як платника аліментів, так і одержувача аліментів, суд вважає, що позовна вимога про стягнення аліментів підлягає задоволенню та визнає необхідним визначити розмір стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь позивачки ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду, тобто з 02.12.2025 і до досягнення сином повноліття.
Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що в частині позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав позивачці відмовлено, тому судові витрати щодо цієї позовної вимоги суд залишає за нею.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, тому судовий збір в цій частині, в розмірі 1211 грн 20 коп., слід стягнути з відповідача на користь держави.
Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.
Стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду, тобто з 02.12.2025 і до досягнення сином повноліття.
Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору в дохід держави.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення через Іллінецький районний суд.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 20 квітня 2026 року.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ: Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницької області, код ЄДРПОУ: 04326201, адреса: 23300, Вінницький р-н, Вінницька обл., с-ще Тиврів, вул. Тиверська, буд. 40

Суддя: