Справа № 178/1954/25

Р І Ш Е Н Н Я 

і м е н е м У к р а ї н и 

23 квітня 2026 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді:  Лісняк В.В.,
за участі секретаря:  Коваль Л.І., 
за участю представника позивача Яланської Ю.П.,
відповідача ОСОБА_1 , 
представника відповідача Приходька О.М., 
представника третьої особи Кошак І.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Кринички цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Криничанської селищної ради про встановлення факту самостійного утримання та виховання дітей, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Яланська Ю.П. звернувся до Криничанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Криничанської селищної ради про встановлення факту самостійного утримання та виховання дітей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично припинили шлюбні відносини, почали проживати окремо, за спільною домовленістю та з урахуванням віку дітей, діти залишились проживати разом з матір`ю. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області № 178/858/21 від 28 липня 2021 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено, на даний час, відповідачка уклала інший шлюб та змінила прізвище. Рішенням виконавчого комітету Криничанської селищної ради від 25 травня 2022 року визначено місце проживання дітей з батьком. Позивач повністю займається вихованням спільних з відповідачкою дітей, діти перебувають на повному утриманні батька, мати дітей ОСОБА_1 з жовтня 2021 року участі у вихованні дітей не бере. Встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на самостійному вихованні та утриманні позивача необхідно останньому з метою захисту прав та інтересів дітей та прав позивача, як батька, зокрема постала необхідність юридичної фіксації цього факту для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним з батьків, а саме батьком, вирішення інших питань щодо проживання, реєстрації місця проживання та перебування дітей, безперешкодного переміщення заявника разом з дітьми через державний кордон, без нотаріально завіреної згоди матері дітей, а також інших пільг, передбачених законом. Також визнання вказаного факту необхідно позивачеві для вирішення питань, пов`язаних з мобілізацією.
Представник позивача  ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідач  ОСОБА_1 , позовні вимоги не визнала, повідомила, що з цим позовом позивач звернувся виключно з метою ухилення від служби в ЗСУ, на яку його мобілізували, та з якої він утік, та на даний час переховується, а діти перебувають у його батьків. Повідомила, що після їх розлучення, діти спочатку проживали з нею, потім змінили місце проживання, почали проживати у батька через конфлікт, який виник між її чоловіками. Вона любить дітей, хоче піклуватись про своїх дітей, відповідач перешкоджав їх спілкуванню, вона звернулась до органу опіки для визначення місця проживання дітей з нею, але їй було відмовлено.
Представник відповідачки ОСОБА_7 підтримав позицію відповідачки.
Представник служби у справах дітей Кошак І.Л. пояснила, що раніше рішенням виконкому Криничанської селищної ради було визначено місце проживання дітей з батьком ОСОБА_2 . У 2026 році ОСОБА_1 звернулась з клопотанням про визначення проживання дітей з нею, їй було відмовлено, оскільки вважають за недоцільне зміну попереднього рішення.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 гарний батько, знає його з дитинства, позивач піклується про дітей, діти проживають з ним. 
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона проживала в с.Дружба по сусідству з родиною ОСОБА_2 , раніше дружили сім`ями. Пояснила, що ОСОБА_2 хороший батько, з 2021 року діти проживають з батьком, оскільки мати залишила сім`ю та проживає окремо, має вже іншу сім`ю і дитину.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона раніше навчала ОСОБА_11 , їй відомо, що батьки розірвали відносини, весь час вона спілкувалась з батьком, який забезпечував дитину, матір вона бачила лише на перше вересня. 
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно ч.1ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 вказаної статті передбачає, що ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Дослідивши надані заявником докази, судом встановлено, що з 07 вересня 2013 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криничанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07 вересня 2013, актовий запис №38.
Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24 вересня 2014 року, актовий запис № 12 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 18 жовтня 2016 року, актовий запис № 1110. 
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області № 178/858/21 від 28 липня 2021 року шлюб між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, рішення набрало законної сили 28 серпня 2021 року. 
За судовим наказом № 178/2225/24 Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_12 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до їх повноліття, починаючи стягнення з 13 травня 2025 року.
Рішенням виконавчого комітету Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області №78 від 22 травня 2022 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за його адресою.
Як вбачається з Витягу з реєстру Криничанської територіальної громади № 2025/000466528 від 13.01.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 415/10-14 від 15.11.2021 року Криничанської селищної ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: батько ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мати ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , заявник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За змістом Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи № 19/08-16/2 від 13 січня 2025 року заявник ОСОБА_2 проживає разом з неповнолітніми дітьми, згідно рішення № 78 від 25.05.2022 року Криничанської с/р.
За місцем проживання позивач ОСОБА_2 характеризується позитивно. Згідно довідок Дружбівського ліцею, довідки Криничанського ліцею, відповідачка вихованням дітей не займається. Також позивачем укладені декларації із сімейним лікарем щодо дітей. 
Судом встановлено, що станом на день розгляду справи, позивач та відповідачка проживають окремо, кожен веде самостійне життя, що не заперечувалось сторонами.
Згідно з частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.
Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.
(постанова ВП ВС від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18)).
Правовідносини щодо утримання дітей, є предметом регулювання Сімейного кодексу України.
Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Проте встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 361/978/22).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (пункт 45 постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 760/27983/19).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Стаття 160 СК України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, що може бути реалізовано за згодою батьків. В свою чергу статтею 161 СК врегульовує особливості вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, що відбувається у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (постанова Верховного Суду від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24).
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.
Як вбачається із заяви позивача, він зазначає, що метою заявленого ним встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , йому потрібно для призначення соціальних пільг, допомоги, тощо безперешкодного переміщення заявника разом з дітьми через державний кордон, без нотаріально завіреної згоди матері дітей, а також інших пільг, передбачених законом. Представником позивача в судовому засіданні заявлено, що вказаний факт потребує підтвердження для вирішення питань, пов`язаних з мобілізацією позивача, який на час розгляду справи дійсно перебуває в ТЦК. 
При цьому, факт проживання та самостійного виховання дітей батьком, позитивна характеристика позивача не оспорюється жодним з учасників справи, відповідачка не заперечує сам факт проживання дітей з позивачем, однак має намір виконувати батьківські обов`язки належним чином, що підтверджується її зверненням до органу опіки та піклування про встановлення місця проживання дітей з нею. 
Отже, слід дійти висновку, що позивач звернувся до суду з метою встановлення факту, який ніким не оспорюється та не ставиться під сумнів.
На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначає позивач, та від встановлення судом даного факту не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у позовній заяві.
Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини, тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин.
При цьому суд враховує, що встановлення факту перебування на утриманні позивача малолітніх дітей впливає на права та законні інтереси відповідачки, як матері, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.
Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту самостійного утримання малолітніх дітей необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості отримання відстрочки від мобілізації, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).
Позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою вирішення питань, пов`язаних з виконанням ним військового обов`язку (проходження військової служби).
Висновки суду у цій частині узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23).
У вказаній постанові Верховний Суд вкотре наголосив, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. 
Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України , у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 81, 89, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Криничанської селищної ради про встановлення факту самостійного утримання та виховання дітей - відмовити. 
Протягом тридцяти днів з дня проголошення на рішення суду всіма учасниками справи може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду. 

Суддя:	  	В.  В.  Лісняк