КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/1753/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області
у складі судді Гізатуліної Н. М.
від 18 червня 2025 року
у цивільній справі № 361/466/25 Броварського міськрайонного суду Київської області
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
В січні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулось в суд з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2023 року № 5703263 у розмірі 21 596 грн 21 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. 
В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 21.03.2023 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») у електронній формі був укладений кредитний договір № 5703263, згідно з умовами якого відповідачка, шляхом переказу кредитних коштів на картковий рахунок, отримала 15 000 грн та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним в порядку та строки, визначені Договором.
ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, передбаченому договором. Відповідачка зі свого боку не виконала умов кредитного договору, кредит, проценти за користування ним в порядку та строки, визначені Договором та не повернула.
26.07.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги № 101-МЛ, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги, зокрема і за кредитним договором від 21.03.2023 № 5703263, який укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою.
Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідачки становить 21 596,21 грн, з них: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 6 917,17 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить - 14 679,04 грн; прострочена заборгованість за комісією становить - 0 грн.
Крім того, позивач зазначив, що було вжито заходів щодо досудового врегулювання спору між сторонами. Відповідачці надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості від 02.12.2024 Вих. № 22906047/183.
Оскільки відповідачка не повернула кошти за кредитним договором ні первісному кредитору, ні новому, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з метою захисту своїх прав.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
Апелянт стверджує, що кредитний договір № 5703263 від 21.03.2023 є укладеним в електронній формі. При укладенні договору позичальник підтвердив, що інформація щодо порядку видачі, суми кредиту, комісії, річної процентної ставки, строку кредиту, правила надання фінансових послуг йому надані з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.
Вважає, що апелянт надав до суду першої інстанції усі отримані документи від первісного кредитора за договором відступлення (копія наявна в матеріалах справи) для підтвердження ідентифікації та надсилання коду для укладання кредитного договору.
На підтвердження надання відповідачу кредиту позивач надав копію платіжного доручення № 96260370 від 21.03.2023, з якого слідує, що ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача ОСОБА_1 на кредит рах. № НОМЕР_1 кредитні кошти в сумі 15000 грн 00 коп., у дорученні вказано номер транзакції, сума транзакції, дата проведення транзакції та номер картки, на яку перераховані кошти, де зокрема сума транзакції збігається з сумою наданого кредиту, дата проведення транзакції з датою укладеного договору та зазначено частково номер картки, на яку перераховані кошти, який збігається з реквізитами платіжної банківської картки, вказаної в п. 2.1 Договору.
Також апелянт зазначає, що Товариство не банк, а небанківська (фінансова) установа, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону «Про банки та банківську діяльність» в т. ч. Інструкції затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за № 481.
Будь-яких доказів на спростування обставин, що кошти, визначені в електронному договорі у розмірі 15 000,00 грн надійшли в розпорядження відповідача на належну йому банківську картку, отримання та користування кредитними коштами, а також спростування розміру заборгованості по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку, відповідач не надав.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 18.06.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електрону адресу представника позивача та Товариства, та зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення  ОСОБА_1 (а.с. 125-129).
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів ідентифікації ОСОБА_1 у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Встановивши, що довідка про ідентифікацію та підписання договору одноразовим ідентифікатором була сформована самим кредитодавцем, суд визнав її недостатньою для підтвердження волевиявлення відповідачки. Суд дійшов висновку, що копія платіжного доручення про перерахування 15 000 грн не може вважатися доказом надання кредиту, оскільки не містить відмітки банку про проведення платежу. Також суд вказав на відсутність доказів належності карткового рахунку саме відповідачці, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні банківські виписки чи ідентифікаційні дані рахунку за стандартом IBAN, а позивачем не було подано первинних бухгалтерських документів, які б беззаперечно підтверджували факт здійснення господарської операції з видачі коштів. Таким чином, встановивши недоведеність як моменту укладення договору, так і факту передачі грошей, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту укладення електронного договору, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному законом, і за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Моментом підписання такого правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який за своєю юридичною силою є аналогом власноручного підпису.
У матеріалах справи міститься копія кредитного договору № 5703263 від 21.03.2023, анкета-заява та паспорт споживчого кредиту, які містять повні ідентифікаційні дані відповідачки, зокрема її прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, а також номер РНОКПП. Системний аналіз алгоритму укладення правочину свідчить, що доступ до особистого кабінету та підписання документів здійснювалися шляхом введення алфавітно-цифрової послідовності (OTP-коду), надісланого на верифікований номер мобільного телефону позичальника. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16201св20) зазначив, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений, а отже, використання одноразового ідентифікатора підтверджує волевиявлення особи на встановлення цивільних прав та обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину: правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Упродовж розгляду справи як у суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання відзиву, не заперечувала факт реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі кредитора та не надала жодних доказів на спростування автентичності її електронного підпису чи несанкціонованого використання її персональних даних третіми особами. За таких обставин, просте припущення суду першої інстанції про неможливість безспірної ідентифікації позичальника є безпідставним, оскільки воно не ґрунтується на доказах та суперечить встановленій процедурі укладення електронних правочинів.
Суд першої інстанції не врахував, що у контексті принципу змагальності сторін та положень статті 81 ЦПК України, за умови надання позивачем доказів підписання договору одноразовим ідентифікатором, тягар спростування обставин щодо вад волевиявлення або відсутності факту авторизації покладається саме на відповідача. Відсутність заперечень з боку відповідачки та неподання нею власної версії подій свідчать про визнання нею факту укладення оспорюваного договору. Таким чином, наявні у справі копії електронних документів у сукупності з даними про використання OTP-пароля R17480 є достатніми та належними доказами укладення кредитного договору у письмовій (електронній) формі.
Водночас колегія суддів погоджується із висновками суду щодо недоведення позивачем факту реального надання грошових коштів позичальнику.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, обов`язок позичальника повернути кошти виникає лише після їх фактичного отримання (надання кредиту). Згідно зі статтею 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Тягар доказування факту передачі коштів покладається на кредитора (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Колегія суддів зазначає, що подана позивачем копія платіжного доручення № 96260370 від 21.03.2023 на суму 15 000 грн за своєю правовою природою є виключно внутрішнім розпорядчим документом товариства, який не містить відмітки банківської установи або іншого ліцензованого надавача платіжних послуг про фактичне виконання операції.
За приписами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи повинні зафіксувати факт здійснення господарської операції. Враховуючи, що переказ коштів здійснювався у безготівковій формі на картковий рахунок, належним підтвердженням виконання зобов`язання кредитором є або виписка з банківського рахунку позивача про списання коштів на користь відповідачки, або фіскальний чек/звіт платіжної системи про успішне зарахування коштів. 
Позивачем не було надано жодного документа від незалежного фінансового посередника (банку чи оператора платіжної системи), який би підтвердив, що транзакція за номером № 96260370 була проведена успішно та кошти реально надійшли на карту № НОМЕР_1 . Також відсутні докази того, що зазначений рахунок дійсно належить ОСОБА_1 , оскільки ідентифікація через BankID або довідка з банку про належність карти суду надані не були.
Наявність на платіжному дорученні лише відбитка печатки самого позивача за відсутності належної верифікації з боку банківської установи чи технологічного оператора переказу коштів позбавляє цей документ сили належного та достатнього доказу виконання кредитором обов`язку щодо передачі грошових коштів. Наявна в матеріалах справи «довідка про перерахунок», сформована позивачем, лише констатує намір або внутрішній облік операції, але не є розрахунковим документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги».
За умови відсутності в матеріалах справи банківської виписки або фіскального чека платіжної системи, які б ідентифікували отримувача та підтверджували успішність зарахування суми, копія платіжного доручення без відмітки про проведення не може вважатися підтвердженням виникнення у відповідачки боргових зобов`язань. Таким чином, позивач не виконав тягар доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки не надав доказів реального виконання договору в частині видачі кредиту.
Принцип диспозитивності та змагальності (статті 12, 13 ЦПК України) не наділяє суд повноваженнями самостійно збирати докази виконання позивачем його обов`язків. Оскільки позивач, будучи професійним учасником ринку фінансових послуг, не надав первинних документів, які б підтверджували вихід коштів з його володіння та їх отримання відповідачкою, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог по суті є правильним.
Таким чином, колегія суддів погоджується з результатом вирішення спору (відмовою у позові), проте відповідно до ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне змінити рішення, шляхом викладення мотивувальної частині у редакції цієї постанови, адже підставою для відмови є саме недоведеність факту реального надання кредитних коштів.
Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦК України покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов