Справа № 727/3269/26 
Провадження № 2-а/727/104/26

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року   м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:
головуючого судді   – Калмикової Ю. О.,
за участю секретаря судового засідання   – Лепчук О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Чернівці адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, 

Установив:

 
Описова частина
 
Зміст позовних вимог
 
До Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, 06 лютого 2026 року тимчасово-виконуючим обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) прийнято постанову №172 за справою про адміністративне правопорушення, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 17000,00 гривень
З вищевказаною постановою № 172 позивач не погоджується, вважає її протиправною та такою, що підлягаю скасуванню виходячи із наступного.
20 липня 2012 року вироком Шевченківського районного суду міста Чернівці, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09.10.2012 позивача було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) відносилось до категорії тяжких злочинів.
У зв`язку із засудженням позивача в 2012 році за тяжкий злочин до позбавлення волі позивача було виключено з військового обліку на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) (в редакції, чинній до 18.05.2025).
Законом України № 3633-ІХ від 11.04.2024 року, яким внесено зміни до ряду законодавчих актів у сфері мобілізації та військового обліку, пункт 6 частини шостої статті 37 Закону № 2232-ХІІ було виключено з переліку підстав для виключення з військового обліку. Зазначені зміни набрали чинності 18.05.2024.
Після внесення відповідних змін до законодавства він самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про взяття на військовий облік не звертався, повідомлень або повісток про необхідність з`явитися до ТЦК та СП не отримував.
28 січня 2026 року приблизно о 05:00 годині ранку, під час керування власним транспортним засобом його зупинено співробітниками УПП в Чернівецькій області на блокпості в населеному пункті Атаки Дністровського району Чернівецької області.
Під час перевірки документів позивача співробітник поліції повідомив його про те, що він перебуває в розшуку за порушення правил військового обліку, у зв`язку з чим йому необхідно з`явитись до 1 відділу Дністровського РТЦКтаСП в місті Хотин Дністровського району для проходження військово-лікарської комісії. На прохання надати позивачу докази порушень правил військового обліку та/або повістку для явки до ТЦКтаСП по місцю його проживання, тобто в ІНФОРМАЦІЯ_3 , співробітники поліції йому повідомили про застосування до позивача адміністративного затримання та примусову доставку його саме до 1 відділу Дністровського РТЦКтаСП для складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду відповідної справи.
В зв`язку із цим, 28.01.2026 о 05:31 годині позивача було затримано, про що складено протокол №187084 про адміністративне затримання за ст. 210-1 КУпАП.
Після складання протоколу про затримання, позивача доставлено до 1 відділу (м. Хотин) Дністровського РТЦКтаСП, де більш ніж через чотири години з моменту затримання відносно нього складено три протоколи про адміністративні правопорушення за №№ 172,173 та 174, датовані кожен 28.01.2026 (наявні фотокопії протоколів та пояснень додаються. Фотокопію пояснення до протоколу №172 йому не надали можливості сфотографувати в зв`язку із вилученням телефону).
Протокол про адміністративне правопорушення № 172 від 28.01.2026 складено у зв`язку з нібито порушенням позивачем вимог пункту 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII), а саме: у зв`язку з відсутністю у позивача військово-облікового документа та неможливістю пред`явити його на вимогу.
Розгляд протоколу про адміністративне правопорушення № 172 відбувся 06 лютого 2026 року, за результатами якого винесено оскаржувану постанову №172, якою позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Постанови по протоколам №173 та 174 (без постанови №172 по протоколу №172) мені було надіслано «Укрпоштою» 19.02.2026 року та отримано 22.02.2026. Законність прийнятих Дністровським РТЦКтаСП постанов №№ 173, 174 є предметом судового розгляду в Шевченківському районному суді міста Чернівці у справі №727/3000/26а (провадження №2а/727/9526).
Оскаржувану постанову №172 позивачем отримано рекомендованим листом 26.02.2026, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення на сайті «Укрпошта» за трек-номером, зазначеним на конверті (копія конверту із трекномером поштового відправлення, супровідного листа відповідача та роздруківки із сайту Укрпошта про відстеження поштового відправлення додаються).
У постанові № 172 від 06.02.2026 року зазначено про те, що 28.01.2026 під час дії воєнного стану, позивач, нібито, не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника першого відділу Дністровського РТЦКтаСП, чим на думку відповідача, порушив вимоги ч. 6 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-ХІІ), п. 25 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ № 560 від 16.05.2024 року, що утворює склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Таким чином, вилучення у позивача військового квитка у 2012 році здійснювалося на підставі чинного на той момент нормативного акта та не залежало від волі позивача.
З моменту звільнення позивача з установи виконання покарання до моменту зупинки на блокпості в населеному пункті Атаки Дністровського району Чернівецької області, він самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про взяття на військовий облік не звертався, повідомлень або повісток про необхідність з`явитися до ТЦК та СП не отримував.
Відповідно, 28 січня 2026 року будучи в приміщенні І відділу Дністровського РТЦКтаСП, позивач не мав об`єктивної можливості пред`явити паперовий військово-обліковий документ через його відсутність у нього із-за його засудження до позбавлення волі.
Однак, зазначає, що Порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №559 від 16.05.2024 (далі - Порядок № 559), передбачає військово-обліковий документ оформлений в електронному вигляді.
Пунктом 6 Порядку визначено, що військово-обліковий документ в електронній формі формується засобами: електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, зокрема з використанням його мобільного додатка; державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони; порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації).
Військово-обліковий документ в електронній формі (у тому числі роздрукований) та військово-обліковий документ у паперовій формі мають однакову юридичну силу.
28 січня 2026 року, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач об`єктивно не мав можливості пред`явити паперовий військово- обліковий документ, оскільки він був вилучений ще у 2012 році відповідно до вимог чинного на той час законодавства.
На вимогу надати військово-обліковий документ позивач пояснив зазначені обставини та повідомив, що може пред`явити електронний військово-обліковий документ, сформований через застосунок «Резерв +».
Однак працівник ІНФОРМАЦІЯ_4 спочатку заборонив користування мобільним телефоном у приміщенні центру під погрозою його вилучення, а пізніше силоміць забрав телефону у позивача з рук, що фактично унеможливило пред`явлення ним документа. Зазначив, що за відсутність військово-облікового документу та неявку до ТЦКтаСП для його оформлення щодо нього буде складено протоколи про адміністративне правопорушення, а його буде направлено для проходження BЛK. Після складання протоколів №172-174 позивачу повернули мобільний телефон та надали можливість сфотографувати складені відносно нього документи.
Однак, при складанні протоколу та постанови № 172 не залучались свідки, які могли б підтвердити обставини вчинення ним адміністративного правопорушення, матеріали справи не містять фото- чи відеофіксації перевірки документів.
До протоколу не додано та матеріали справи не містять доказів, які можуть підтвердити факт того, що позивач порушив правила військового обліку, а саме: не мав при собі військово-облікового документу, та не пред`явив його за вимогою уповноваженої особи.
Із самого змісту оскаржуваної постанови вбачається, що розглядаючи справу уповноважена особа не досліджувала та не мала будь-яких фото- чи відеозаписів процесу перевірки його документів.
В постанові № 172 від 06 лютого 2026 року, відсутній аналіз жодного конкретного доказу. У їх тексті відсутня оцінка доказів, не наведено обґрунтування їх належності, допустимості та достатності, а фактичні висновки зводяться до констатації обставин та формального посилання на норми законодавства, які на думку Відповідача, були порушені.
Як зазначалося вище, 28.01.2026 позивач був затриманий співробітниками УПП в Чернівецькій області та доставлений до найближчого відділу ТЦК та СП у АДРЕСА_1 .
Згідно з записами у протоколі про адміністративне затримання серії АЗ № 187084 від 28.01.2026 року, позивача затримано та доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення та забезпечення своєчасного розгляду справи про адміністративне правопорушення.
В контексті цього варто зазначити, що Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі - Порядок № 1487), який передбачає процедуру звернення ТЦК та СП до Національної поліції України для доставки осіб, які вчинили правопорушення, передбачених ст.210, 210-1 КУпАП, та передбачає повноваження органів Національної поліції здійснювати адміністративне затримання та доставлення осіб, які вчинили правопорушення, передбачені ст. 210, 210-1 КУпАП.
Так, п. 79 Порядку № 1487 передбачено, що районні (міські) ТЦК та СП звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку.
Водночас пункт 56 Порядку № 1487 визначає повноваження органів Національної поліції щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення до найближчого ТЦК та СП лише осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП.
Разом із тим, станом на 28 січня 2026 року — тобто на момент позивачем адміністративного затримання — щодо нього не було складено жодного протоколу чи винесено жодної постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Співробітниками Національної поліції, а в подальшому працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 не було наведено жодного доказу того, що в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр), станом на 28.01.2026 року, міститься інформація про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачені ст. 210,210-1 КУпАП.
На підставі викладеного, позивач просив суд: визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №172 від 06 лютого 2026 року за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 17000,00 гривень.

Доводи особи, яка подала позов
 
Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 уважає постанову № 172 від 06.02.2026 про накладення адміністративного стягнення, протиправною, у зв`язку з чим просить її скасувати. 

Надходження позовної заяви та інших заяв до суду
 
10.03.2026 суддя своєю ухвалою прийняла та відкрила провадження у справі № 727/3269/26 та призначила справу до розгляду (а.с.24).

Позивач ОСОБА_1  в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду відзиву на позов не надано. 
Дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правових відносин.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом
 
Згідно з постановою № 172 від 06.02.2026, складною на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 28.01.2026 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 встановлено, що громадянин ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним під час дії воєнного стану не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто порушив законодавство про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п. 25 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період постановою КМУ № 560 від 16.05.2024 року, що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Громадянин ОСОБА_1 на розгляд даної справи про адміністративне правопорушення не з`явився, хоча згідно з даними протоколу був повідомлений про час та місце розгляду справи, про поважні повідомляв.
Постановлено накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. 
Згідно з протоколом №172 від 28.01.2026, складеного на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 28.01.2026 року о 05 годині 31 хвилина до ІНФОРМАЦІЯ_6 працівниками поліції був доставлений громадянин ОСОБА_1 , який є військовозобов`язаним та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 . Під час уточнення військово-облікових даних встановлено, що даний громадянин не мав при собі військово-облікових документів. 
Беручи факт того, що порушення вчинене під час дії особового періоду, який безперервно триває з 17 березня 2014 року, слід вважати, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.07.2012 №1-77/12 визнано винним ОСОБА_1 в скоєнні злочинів, передбачених ст. 362 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України та призначено йому покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією майна за винятком житла та на підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_1 звання капітана міліції. 
Згідно з ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09.10.2012, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці скасовано і вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 365 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у виді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією майна за винятком житла та на підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_1 звання капітана міліції.
Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивач вважає постанову №172 від 06.02.2026 протиправною, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 – 1 КУпАП. 
Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до пункту третього частини першої цієї норми, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Позивач не погоджуючись з обставинами, викладеними в постанові № 172 від 06 лютого 2026 року, посилаючись на відсутність складу адміністративного правопорушення, скористався своїм правом і звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Мотивувальна частина 
 
До позову позивачем не додано Витягу з «Резерв+», не долучено до позову військовий квиток позивача.
Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, сторона позивача наголошувала на тому, що матеріали справи не містять доказів здійснення відеофіксації процесу перевірки військово-облікових документів ОСОБА_1 , а також відсутні докази того, що представник ТЦК вживав заходи для отримання персональних відомостей ОСОБА_1 в порядку електронної інформаційної взаємодії, і що внаслідок проведених заходів, такі відомості отримати не вдалося та виніс протиправну постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений законом спосіб.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами (ст. 7 КУпАП). 
Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст. 7 КУпАП).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.
Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.
Відповідно до ч. 3 ст. 210 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП, у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-21, 244-24 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Так, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності слугувало те, що о 05 год. 31 хв. 28.01.2026 (час та дата вчинення правопорушення), на блокпості в населеному пункті Атаки Дністровського району Чернівецької області громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою співробітників УПП в Чернівецькій області, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Суд зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17.
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що «процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.
В свою чергу, відповідач будь-яких доказів на підтвердження обставин зазначених в оскаржуваній постанові не надав, як і не надав відзиву на позовну заяву позивача.
Відповідачем на дотримання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, шо допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 72-78, 246, 286 КАСУ, ст. 210-1, 251КУпАП, суд

УХВАЛИВ:

 
Задовольнити повністю адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №172 від 06 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.. 
Закрити справу про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники судового розгляду:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 . 

Повний текст судового рішення складено 24.04.2026.

 
Суддя    Ю. О. Калмикова