Номер провадження: 22-ц/813/4050/26 
Справа № 522/5304/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 369 ЦПК України) цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ноур Наталія Анатоліївна
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг з управління комплексом

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг з управління комплексом, в якому просило стягнути з відповідача 71 125,86 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.07.2020 року між ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 0401 про надання послуг з управління комплексом. Позивач відповідно до Угоди від 09 листопада 2018 року «Про визначення Управителя та передачу об`єкта», укладеного між позивачем та ТОВ «Терракс» ЛТД, є управителем сімейно-оздоровчого комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
ТОВ «Терракс» ЛТД є забудовником вказаного комплексу.
Комплекс являє собою завершений будівництвом двадцяти поверховий корпус з прибудованим багаторівневим гаражем відкритого типу на 8-й станції В. Фонтану в м. Одесі, що засвідчено Актом готовності Об`єкта до експлуатації від 26 жовтня 2018 року та сертифікатом серії ІУ № 163183130047 від 09.11.2018 року.
ОСОБА_1 є користувачем апартаментів № 0401, загальною площею 181,6 кв.м у будинку АДРЕСА_1 . Відповідач, як власник апартаментів, який фактично є споживачем послуг, надання яких забезпечується ТОВ «КК «Морська симфонія», несе обов`язок по їх відшкодуванню.
Однак, відповідач у період з липня 2020 року по березень 2025 року не виконує належним чином своїх обов`язків з оплати послуг з управління комплексом, в результаті чого у нього виникла загальна заборгованість перед ТОВ «КК «Морська симфонія» у розмірі 71 125,86 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» заборгованість за послуги з управління комплексом у розмірі 71 125 гривень 86 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» судовий збір у розмірі 3 028 гривень.
Висновок суду мотивовано тим, що вимоги позивача обґрунтовані, підтверджені належними доказами, а доводи відповідача не спростовують наявної заборгованості, а тому така заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ноур Наталія Анатоліївна, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в частині стягнення заборгованості 34993,4 грн закрити провадження, а в частині стягнення заборгованості 36132,46 грн відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував додані до відзиву докази про оплату частини заборгованості в розмірі 34993,40 грн, суд першої інстанції не звернув уваги на порушення позивачем порядку зміни тарифів згідно договору з управління комплексом, в результаті чого було незаконно нараховано заборгованість в розмірі 19024 грн, а також порушення позивачем порядку зміни тарифу за послуги з постачання теплової енергії, в результаті чого було незаконно нараховано заборгованість в розмірі 17106,74 грн.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту ст. 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Судом встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань внесено запис за номером 1005561070007063953 про проведення державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія», ЄДРПОУ 41538513.
09.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКС» ЛТД та Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» було укладено угоду про визначення управителя та передачу об`єкту.
Згідно п. 1. Об`єктом Угоди є закінчений будівництвом Об`єкт: будівництво сімейно-оздоровчого комплексу на 8-й станції В. Фонтану в м. Одесі. 1-й пусковий комплекс: завершення будівництва 20-ти поверхового корпусу з прибудованим багаторівневим гаражем відкритого типу сімейно-оздоровчого комплексу на АДРЕСА_2 , що засвідчено Актом готовності Об`єкта до експлуатації від 26 жовтня 2018 року та сертифікатом серії ІУ № 163183130047 від 09.11.2018. Основні показники Об`єкта: загальна площа будівель – 50 700,4 кв.м, у т.ч. 20-ти поверховий корпус – 41 394,7 кв.м, прибудований багаторівневий гараж відкритого типу – 9 255,7 кв.м, КНС - 50 кв.м, загальна площа ділянки в межах об`єкту – 15 703,89 кв.м, у т.ч. площа покриттів -7 180,24 кв.м, площа озеленення – 1 038,38 кв.м та площа забудови – 7 485,27 кв.м.
Згідно п. 2. Замовник визначив Управителем підприємство, основним видом діяльності якого е комплексне обслуговування будівель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» (ЄДРПОУ 41638513).
07.07.2020 року між ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» та ОСОБА_1 , якому належить речове право на нежитлове приміщення № 0401, загальною площею 181,6,0 кв.м у будинку АДРЕСА_1 був укладений Договір № 0401 про надання послуг з управління комплексом.
Згідно п. 1. Договору Управитель зобов`язується за винагороду надавати Споживачу послуги з управління комплексом, а Споживач зобов`язується оплачувати йому послуги з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Вказані послуги надаються власними силами. Для виконання окремих видів робіт (послуг) Управителем можуть залучатись відповідні спеціалізовані організації та підприємства на підставі окремих договорів.
Згідно п. 3. Кожен із Споживачів має право одержувати від Управителя своєчасно та належної якості послуги з управління згідно із умовами цього договору.
Згідно п. 4. Кожен із Споживачів зобов`язаний оплачувати Управителеві надані послуги з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені цим договором.
Згідно п. 5. Управитель має право у т.ч. вимагати від Споживачів оплату наданих послуг з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені цим договором; на обґрунтовану зміну ціни послуг з управління шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному сайті Управління https://sea-symphony.od.ua/ та інформаційному стенді Управління за 10 календарних днів до набрання чинності таких змін.
Згідно п. 6. Управитель зобов`язаний забезпечувати належне управління комплексом відповідно до нормативних вимог і цього договору, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.
Згідно п. 8. Споживач оплачує послуги з управління, послуги з утримання будинку, прибудинкової території, поточний ремонт майна комплексу загального користування; вивезення побутових відходів; охорона, із розрахунку вартості за 1 м.кв. площі приміщення Споживача - 19,60 грн з ПДВ, та/або одного машино-місця Споживача - 364,24 грн з ПДВ. Затверджена Управителем Калькуляція послуг з управління розміщується в електронному вигляді на офіційному сайті Управителя, є однаковою та загальнодоступною для всіх Споживачів.
Згідно п. 9. Окремій компенсації (відшкодуванню) Споживачем підлягає спожита електрична енергія (з окремим додаванням розрахункових втрат мережі від 5% до 10%), водопостачання та водовідведення, кондиціювання повітря згідно індивідуальних приборів обліку.
Згідно п. 10. Окремій компенсації (відшкодуванню) Споживачем підлягає вартість придбаного газу для виготовлення теплової енергії з метою забезпечення належного функціонування приміщень Споживачів та майна комплексу загального користування згідно розрахунку.
Згідно п. 11. Плата за послуги з управління та грошова компенсація (відшкодування), наведені в п.п. 8-10, нараховуються Управителем до сплати Споживачем щомісяця до 10 числа місяця, наступного за звітним. Плата за послуги управління та грошова компенсація (відшкодування) сплачується Споживачем на рахунок Управителя, що вказаний в реквізитах цього Договору не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним на підставі рахунка Управителя. Рахунок на оплату послуг з управління та компенсації (відшкодування) Споживач отримує особисто від Управителя. За бажанням Споживача рахунок на оплату послуг з управління та компенсації (відшкодування) Споживач може отримувати на електронну адресу Споживача. Споживач вживає заходів для отримання рахунку Управителя та його оплати, не здійснення заходів для отримання рахунку не є підставою для не оплати послуг управління та компенсації (відшкодування). За бажанням Споживача оплата може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
Відповідно до п. 19 Договору, споживач несе відповідальність за несвоєчасне та/або не в повному обсязі внесення плати за послуги з управління будинку у вигляді пені, розмір якої становить 0,1 відсотка суми простроченого платежу, яка нараховується за кожен день прострочення, а загальний розмір пені не може перевищувати 100% розміру заборгованості.
Згідно п. 21 Договору внесення змін до цього договору здійснюється шляхом розміщення (публікації) таких змін на офіційному сайті Управителя https://sea-symphony.od.ua/ за 10 календарних днів набрання чинності таких змін, а також розмішується на інформаційному стенді Управління без підписання Сторонами Договору про зміни.
Відповідно до актів надання послуг, наданих позивачем, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за управління комплексом у період з липня 2020 року по березень 2025 року становить 71 125,86 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково сплачував кошти за надані послуги.
25.02.2025 року ТОВ «КК «Морська симфонія» звернулось до ОСОБА_1 із вимогою про виконання зобов`язань за договором про надання послуг з управління комплексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до положень статей 13, 41 Конституції України, статей 11, 319 Цивільного кодексу України обов`язок власника (житлового чи нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку щодо утримання належного йому майна виникає безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
За змістом статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Згідно з частиною 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.
Отже, власник квартири в багатоповерховому будинку також несе обов`язок з витрат на утримання квартири.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язання.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року визначено (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг
Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель та виконавці комунальних послуг (стаття 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до частин 1, 2 статті 12 даного Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (частина 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність права надавати послуги з управління багатоквартирним будинком через створення ОСББ «Морська симфонія», апеляційний суд вказує таке.
У разі відсутності створеного ОСББ, управління будинком може здійснюватися силами самоорганізації співвласників багатоквартирного будинку. Така форма управління надає можливість співвласникам управляти будинком без створення ОСББ та реєстрації його як юридичної особи.
В такому випадку співвласники самостійно можуть утримувати свій будинок, власними силами забезпечуючи його схоронність та здійснювати утримання прибудинкової території, проводити поточні та капітальні ремонти. Прийняття рішень щодо управління багатоквартирним будинком співвласниками та процедурні питання проведення зборів врегульовані ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». При такій формі управління співвласники як споживачі комунальних послуг укладають договори на постачання комунальних послуг з їх постачальниками у відповідних сферах, зокрема - щодо послуг з централізованого водопостачання/ водовідведення, з постачання та розподілу природного газу, з постачання теплової енергії, з постачання та розподілу електричної енергії. При даній формі управління є необхідність визначення особи, яка буде діяти від імені всіх співвласників та закріпити протоколом загальних зборів співвласників будинку обсяг її повноважень.
Крім того, за рішенням співвласників, управління багатоквартирним будинком може бути передано управителю, зокрема управляючій компанії або фізичні особі - підприємцю. В цьому випадку, умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 року № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 5 вересня 2018 року № 712.
Тобто, саме співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
До таких висновків прийшов Верховний Суду у своїй постанові від 02.02.2021 року у справі № 906/1308/19, де зазначив, що оскільки оспорюваний у справі договір укладено з порушенням статей 10, 12 - 14 Закону 3 та статей 9-11 Закону, які підлягали застосуванню, є підстави для визнання договору з управління будинком недійсним.
Згідно з частинами першою третьою статті 11 Закону України «Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У частині четвертій статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» викладено істотні умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуг; 6) порядок оплати послуг; 7) порядок і умови внесення змін до договору; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору.
Однак у тому разі, якщо загальні збори не проведені, не скликаються чи немає можливості їх провести, закріпити обсяг повноважень особи, яка буде діяти від імені співвласників у відносинах з постачальниками комунальних послуг чи взагалі передати відповідному управителю функції управління багатоквартирним будинком, співвласники позбавлені можливості.

Скаржник посилається на створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі – ОСББ) відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», 10 червня 2024 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «Морська Симфонія», код за ЄДРПОУ 45505207.
Втім, відповідно до постанови Південно-Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 916/4450/24 за позовом ТОВ «Керуюча компанія «Морська Симфонія» до ОСББ «Морська симфонія» про визнання недійсним рішення установчих зборів та припинення юридичної особи шляхом ліквідації, апеляційна скарга ТОВ «Керуюча компанія «Морська Симфонія» задоволена частково. Припинено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Морська симфонія» шляхом ліквідації.

Таким чином, на момент розгляду даної справи та подачі позову управителем житлового комплексу являється ТОВ «Керуюча компанія «Морська Симфонія».

Разом з цим, 20 березня 2025 року ОСОБА_1 здійснив серію платежів на загальну суму 34 993,40 грн на рахунок ТОВ «Керуюча компанія «Морська Симфонія» із призначенням платежу оплата послуг згідно договору №0401 від 07.07.2020, що підтверджується платіжними інструкціями: №9373-1565-7270-9642 на суму 3559,36 грн, №9373-1570-7342-6210 на суму 3559,36 грн, №9373-1573-1151-8850 на суму 3559,36 грн, №9373-1574-6168-3863 на суму 3559,36 грн, №9373-1577-0667-4336 на суму 3559,36 грн, №9373-15-80-4364-2726 на суму 1510,91 грн, №9373-1584-30-41-0557 на суму 1510,91 грн, №9373-1586-1737- 0748 на суму 3559,36 грн, №9373-1588-2009-8384 на суму 3559,36 грн, №9373-1590- 8365-7076 на суму 3559,36 грн, №9373-1594-0772-9341 на суму 1510,91 грн, №9373- 1567-6913-5100 на суму 342,31 грн, №9373-1569-5417-7326 на суму 138,02 грн, №9373-1578-2775-0745 на суму 332,33 грн, №9373-1585-1835-7145 на суму 1,12 грн, №9373-1589-5832-0887 на суму 202,27 грн, №8373-2433-4011-8815 на суму 969,74 грн.
У зв`язку з чим, скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження в цій частині спору.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, відсутність частини предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті в цій частині незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказувала, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.
Статтею 377 ЦПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09 березня 2021 року у справі № 914/1034/18, від 10 вересня 2021 року у справі №910/13848/20, від 27 вересня 2022 року у справі № 910/14363/21, від 25 липня 2019 у справі № 916/144/18 про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.
Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.
Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.
Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:
- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;
- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №916/3006/23.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається апеляційним судом, наявні безумовні підстави для часткового скасування рішення суду, з врахуванням вимог частини 1 статті 377 ЦПК України та з огляду на те, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_1 добровільно погашено частину заявлену позивачем до стягнення заборгованості задоговором з управління комплексом від 07.07.2020 року №0401, що не заперечується позивачем, то за цієї обставини припинила існувати між сторонами частина предмету спору, а тому з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі №916/3006/23, оскаржуване рішення слід скасувати в частині стягнення заборгованості розмірі 34 993,40 грн та закрити провадження в цій частині.

Щодо доводів скаржника про порушення позивачем порядку зміни тарифів

Правовідносини між сторонами у спірний період врегульовані, окрім Договору № 0401 про надання послуг з управління комплексом, зокрема нормами ЖК України, ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Так, відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі – Закон № 2189-VIII).
За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 01 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;
послуга з управління багатоквартирним будинком – результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору;
управитель багатоквартирного будинку (далі – управитель) – фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
У відповідності до частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга – послуга з управління багатоквартирним будинком.
Таким чином, починаючи з 10 червня 2018 року на законодавчому рівні не передбачено такої послуги як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, натомість визначено саме житлову послугу з управління багатоквартирним будинком, яка включає в себе зазначені вище послуги і визначається за згодою сторін.
Згідно з частиною другою статті 10 Закону № 2189-VIII вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.
Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 2189-VIII ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає:
1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем;
2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.
Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
На вимогу споживача надається інформація про фактичні витрати управителя відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих послуг з управління, їхню вартість, а також галузева звітність.
Згідно з частинами першою – третьою статті 11 Закону України «Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У частині четвертій статті 11 Закону України «Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку» викладено істотні умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуг; 6) порядок оплати послуг; 7) порядок і умови внесення змін до договору; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Після введення з 10 червня 2018 року в дію положень Закону № 2189-VIII, відповідно до вимог частини третьої статті 4 цього Закону тариф на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (управління багатоквартирним будинком) не підлягає державному регулюванню та визначається виконавцями цих послуг за домовленістю із споживачами, тобто органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо встановлення ціни на послугу з управління багатоквартирним будинком.

07.07.2020 року між ТОВ «Керуюча компанія «Морська симфонія» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 0401 про надання послуг з управління комплексом.
Відповідно до договору виконавець надає послуги відповідно до затвердженого в договорі розміру тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.
Нарахування відповідачу плати за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території здійснювалось позивачем відповідно до калькуляції послуг з управління, яка розміщується на офіційному сайті Управителя.
Порядок зміни ціни послуг з управління комплексом врегульовано абз. 8 розділу 5 договору №0401, відповідно до якого управитель має право на обґрунтовану зміну ціни послуг з управління шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному сайті управителя https://sea-symphony.od.ua та інформаційному стенді управителя за 10 календарних днів до набрання чинності таких змін.
Судом встановлено, що 14.02.2025 року розміщено відповідну інформацію на офіційному сайті управителя, а також 14.02.2025 року розміщено на інформаційному стенді управителя інформації про новий розмір тарифу.
Крім того, ОСОБА_1 зміни тарифів Договору від початку 2024 року оскаржені не були, шляхом подачі самостійного позову або зустрічного позову. Частина доводів апеляційної скарги являються за своєю суттю похідними від позовних вимог, тому не можуть бути розглянуті у складі даної справи, в котрій ОСОБА_1 не заявляв зустрічного позову про визнання договору або його частин нечинними.

Згідно з принципом диспозитивності та презумпцією правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) договір або його окремі положення вважаються чинними, поки їх недійсність не встановлена законом (нікчемність) або вони не визнані судом недійсними.

Порушення процедури оповіщення про зміну тарифу не робить такий пункт договору нікчемним автоматично.

Відповідач мав право подати зустрічний позов про визнання частини договору недійсною або визнання дій щодо зміни тарифу протиправними, або про зобов`язання вчинити певні дії. В зв`язку з тим, що такого позову не подано, суд не має повноважень в межах даної справи про стягнення заборгованості самостійно визнавати частини договору недійсними за заявою відповідача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду (справа № 910/13905/17), якщо відповідач бажає визнати частину договору недійсною, він має право заявити зустрічний позов.
Твердження відповідача про те, що частина договору є незаконною, не є достатньою підставою для суду не застосовувати цю частину, якщо вона не є нікчемною за законом або за рішенням суду.
Якщо відповідач отримував послуги з управління за новими тарифами і не оскаржував їх у момент виникнення, не відмовлявся від прийняття послуг, то його поведінка свідчить про визнання та усвідомлення нових умов.
Порушення процедури оголошення зміни тарифів — це процедурне порушення, а не підстава для звільнення від оплати фактично наданих послуг.
Оскільки послуги дійсно надавались і цей факт ніким не заперечується, будинок утримувався, а відповідач ними користувався, то відмова в оплаті через неправильне повідомлення про зміну тарифу призведе до безпідставного збагачення відповідача (ст. 1212 ЦК України).
Нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території здійснювалося відповідно до умов договору та у відповідності з нормами чинного законодавства.
Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.

За таких обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустив невиконання вимог договору щодо належної оплати вартості послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача неоплаченої залишкової заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, повністю висновків суду не спростовують, а тому рішення суду в частині стягнення заборгованості в розмірі 36 132,46 грн слід залишити без змін, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 34 993,40 грн закрити провадження за відсутністю предмета позову, а апеляційну скаргу – задовольнити частково.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Щодо судових витрат

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2234,66 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходячи з наведених норм права та висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, дійшла висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки необхідність їх понесення відповідачем підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами, зокрема: заявкою №3 від 17.07.2025 року до договору про надання правової допомоги від 21.02.2024 №21/02/24/1; рахунком АБ «НОУР Н.А.» на оплату від 17.07.2025 №1; платіжною інструкцією від 22.07.2025 № 8385-5546-0100-9514; актом приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги від 21.02.2024 №21/02/24/1; звітом про надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом АБ «НОУР Н.А.» за договором про надання правової допомоги від 21.02.2024 №21/02/24/1 згідно заявки №2 від 01.04.2025.

Отже, відповідно до вимог статей 137, 141, 382 ЦПК України із Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» на користь ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4920 грн (10 000,00 грн х 49,2 %).
Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності задоволення вимог кожної із сторін, при цьому захистить право відповідача на компенсацію коштів, які він змушений був затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Частина 1 ст. 377 ЦПК України передбачає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості в розмірі 36 132,46 грн підлягає залишенню без змін, а в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 34 993,40 грн підлягає закриттю провадження за відсутністю предмета позову.
Також, колегія суддів зазначає, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 377, 379 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ноур Наталія Анатоліївна – задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року – скасувати в частині стягнення заборгованості за послуги з управління комплексом у розмірі 34 993,40 грн.
Ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за послуги з управління комплексом у розмірі 34 993,40 грн закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

В решті рішення залишити без змін.

У порядку розподілу судових витрат стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Морська симфонія» (код ЄДРПОУ 41638513, 65026, м. Одеса, провул. Морехідний, 2/2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) 2234,66 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4920 грн.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький