ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/2541/25
Головуючий у першій інстанції - Бузунко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/452/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, - 

У С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтовував тим, що сторони мають трьох спільних дітей - повнолітню на даний час дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та двох неповнолітніх синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відносно дочки ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав.
Позивач зазначав, що відповідачка має алкогольну залежність, вилікувати від якої її не вдалося. Виховання неповнолітніх дітей лежить виключно на ньому, відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкується з дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, що свідчить про ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18.11.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їх вихованням та розвитком, жодного разу з ними не спілкувалась, не вітає навіть з днем народження.
Заявник звертає увагу, що в судовому засіданні було заслухано думку дітей, які підтвердили, що мати зловживає спиртними напоями, взагалі не бере участі у їхньому вихованні, спілкуються вони рідко, їхнім утриманням займається батько, однак суд першої інстанції ухвалив рішення всупереч найкращим інтересам дітей, взагалі не врахував їх думку та ставлення до матері, причини, які стали підставою для таких відносин з матір`ю.
Зазначає, що судом залишено поза увагою, що судовими рішеннями ОСОБА_2 вже було позбавлено батьківських прав відносно її дочок - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сала О.П., які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склалися, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав.
Суд констатував, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме інтересам самих дітей, відсутність у дітей на цьому етапі життя тісного психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають трьох спільних дітей - дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14, 16, 17, 19, 20).
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19.06.2001 ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітньої дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 126).
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.04.2005 ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 125).
ОСОБА_2 з 02.04.2024 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12, 30). Попередня адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 10, 11).
Згідно з паспортними даними та довідками Киїнської сільської ради ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до складу його сім`ї входять - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8, 9, 15, 18, 21).
Відповідно до довідки Киїнського ліцею ім. Костянтина Светенка Киїнської сільської ради №75 від 27.05.2025 мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учня 9-Б класу, ОСОБА_2 з ним разом проживає, але не бере участі у вихованні сина. Жодного разу мати не була присутня на батьківських зборах, виховних заходах протягом навчального року. ОСОБА_2 зовсім не цікавиться у класного керівника успіхами сина у навчанні (а.с. 23).
07.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до КНП «Центр надання соціальних послуг» Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області з повідомленням/інформацією про сім`ю, яка перебуває у складних життєвих обставинах щодо неналежного виконання батьківських обов`язків матір`ю, зловживання алкогольними напоями, не проживання на даний час ОСОБА_2 з сім`єю, за результатами чого складено висновок оцінки потреб сім`ї від 07.05.2025, відповідно до якого:
- основними ознаками та чинниками, що спричиняють СЖО є: неналежне виконання матір`ю батьківських обов`язків; зловживання алкогольними напоями; мати вже більше двох місяців взагалі з сім`єю не проживає, за дітей не піклується;
- ознаки психологічної травми у дітей відсутні;
- стан потреб дітей пограничний;
- батько здатний долати СЖО, забезпечувати потреби дітей; мати потребує підтримки, не виконує батьківських обов`язків;
- вплив факторів сім`ї та середовища нейтральний;
- мати періодично лікувалась від алкогольної залежності, було кодування, потім знову поверталась до цього;
- сім`я потребує надання соціальних послуг - консультування, представництво інтересів, посередництво (медіація), соціальна профілактика, бесіди здорового способу життя, соціально-психологічна підтримка, інформування (а.с. 26, 27).
Відповідно до складеного комісією акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 27.05.2025:
«В результаті обстеження виявлено, що сім`я ОСОБА_1 проживає у власному будинку по 
АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , 1974 р.н., - батько;
- ОСОБА_5 , 2004 р.н., дочка, зареєстрована, але на даний час не проживає;
- ОСОБА_4 , 2010 р.н., син;
- ОСОБА_3 , 2009 р.н., син.
Діти, а саме сини ОСОБА_4 навчається в Киїнському ліцеї імені Костянтина Светенка, ОСОБА_3 навчається в Чернігівському професійному будівельному ліцеї №18 м. Чернігів.
Будинок опалюється твердим паливом, яке заготовлено в достатній кількості. Для приготування їжі родина користується скрапленим газом. Опалювальна система в задовільному стані. Під час обстеження проводилась профілактично-роз`яснювальна робота серед членів щодо дотримання правил пожежної безпеки в побуті, дій на випадок виникнення пожежі, та виконання елементарних правил пожежної безпеки.
Умови проживання родини задовільні, в будинку проведені ремонтні роботи. У дітей є власні кімнати з оснащеними робочими місцями, є місця для дозвілля. Вони забезпечені всіма необхідними речами побуту, сезонним одягом. Діти мають повноцінне дитяче харчування.
Сукупний місячний дохід сім`ї складається із заробітної плати ОСОБА_1 , який є приватним підприємцем.
Висновок комісії: ОСОБА_1 в повному обсязі забезпечує для своїх двох малолітніх дітей належні умови, які на даний час з ним проживають. Комісія рекомендує ОСОБА_1 звернутися до відповідних органів з заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , так як вона з ними не проживає та участі у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей не бере» (а.с. 25).
Відповідно до наданої Киїнською сільською радою характеристики від 02.06.2025 №02-09/805:
« ОСОБА_1 проживає та зареєстрований у власному будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з ним за вищевказаною адресою зареєстровані:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька, на даний час не проживає;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син.
Сім`я проживає у двоповерховому будинку загальною площею 224,9 кв.м з 6-ма житловими кімнатами. Житлово-побутові умови проживання сім`ї задовільні: у будинку прибрано, санітарно-гігієнічні умови проживання в нормі, проведений капітальний ремонт, всі члени сім`ї мають окремі кімнати, оснащені меблями, технічним приладдям. Будинок опалюється твердим паливом, яке заготовлено в достатній кількості. Для приготування їжі використовують скраплений газ. Будинок підключений до водопроводу. В будинку є два санвузли. Мати їх спільних дітей ОСОБА_2 разом з ними за вище вказаною адресою не зареєстрована та не проживає та участі у вихованні дітей не приймає. ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не перебувають у шлюбі.
ОСОБА_1 - приватний підприємець, директор ТОВ «Тімбер Трейд». На даний час матеріальне становище ОСОБА_1 задовільне.
ОСОБА_1 виконує виховні функції, стежить та піклується про дітей, цікавиться їх життям.
ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав на дочку ОСОБА_5 через схильність до пияцтва.
Скарг на недостойну поведінку ОСОБА_1 від сім`ї чи громадськості до сільської ради не надходило.
До адміністративної відповідальності по сільській раді він не притягувався» (а.с. 24).
Рішенням виконавчого комітету Киїнської сільської ради від 16.09.2025 №693 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 76-77, 79-81).
У матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 23.05.2025, за змістом якої остання відмовляється від материнства (від дітей) над неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повідомляє, що не заперечує проти усиновлення їх іншими особами (а.с. 28).
Рішенням Виконавчого комітету Киїнської сільської ради від 16.09.2025 №693 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , по відношенню до неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79-81).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. (ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. а ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей).
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно зі ст. 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 1-3 ст. 157 СК України).
Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».
Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звідси виходить, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості та його поведінці, позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (справа «Хант проти України» від 07.12.2006).
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України»).

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 позивач посилався на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, вказував на те, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей у зв`язку зі зловживанням алкоголю, проживає окремо, участі у вихованні, піклуванні та матеріальному забезпеченні дітей не бере, з дітьми взагалі не спілкується.
Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30.05.2018 у справі №553/2563/15-ц, від 23.01.2020 в справі №755/3644/19, від 23.06.2021 в справі №953/17837/19.
У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №466/9380/17 при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 13.04.2020 у справі №760/468/18, від 11.03.2020 у справі №638/16622/17, від 23.12.2020 у справі №522/21914/14, від 29.07.2021 у справі №686/16892/20, від 03.08.2022 у справі №306/7/20, від 07.12.2022 у справі №562/2695/20, від 11.01.2023 у справі №461/7447/17, від 13.03.2023 у справі №215/3495/21.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Матеріали справи та встановлені обставини справи свідчать, що загалом відповідачка не має виключно негативну характеристику, не веде виключно асоціальний чи аморальний спосіб життя.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка є хронічним алкоголіком, отримувала необхідну допомогу, проходила лікування, отримувала певну підтримку тощо.
При цьому, алкогольна залежність входить до загальноприйнятої розробленої ВООЗ Міжнародної Класифікації Хвороб, має певні форми, стадії та наслідки, а також передбачає успішне лікування.
Так само матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів свідомого та систематичного нехтування ОСОБА_2 виконання своїх батьківських обов`язків.
У судовому засіданні були допитані як свідки повнолітня дочка сторін ОСОБА_7 , соціальний працівник Центру надання соціальних послуг Михайло-Коцюбинської селищної ради ОСОБА_8 та заслухані неповнолітні сини сторін ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Зокрема, син ОСОБА_9 повідомив, що мама була присутня на весіллі старшої сестри в серпні 2025 року, вона йому телефонує приблизно 1 раз на 2 тижні, бачаться вони періодично, ініціатором зустрічей виступає як мама, так і він. Також ОСОБА_9 повідомив суду, що хоче, щоб була збережена сім`я, і не хоче, щоб мама була позбавлена батьківських прав.
Син ОСОБА_10 повідомив, що до весілля сестри у серпні 2025 року, бачив маму у 2024 році, у 2023-2024 роках він приїздив до мами допомагати та міг залишатися у неї на 2-3 дні.
Старша дочка сторін ОСОБА_11 вказала, що мама була присутня на її весіллі у серпні 2025 року, брат ОСОБА_9 періодично спілкується з мамою, а брат ОСОБА_10 більш категоричний і не говорить про неї.
Соціальний працівник ОСОБА_8 повідомила, що знає родину і працює з ними давно, мама останнім часом залишала дітей і йшла у запій, коли поверталася, то певний час не пила, господарювала. Вказала, що мама любить дітей, але її пагубна звичка негативно на неї впливає.
Сам позивач вказав, що мати з дітьми спілкується рідко, в червні-липні 2025 під час поїздки на рибалку вони з сином ОСОБА_12 заїжджали до відповідачки, потім бачились на весіллі старшої доньки у серпні 2025 року, а також вказав, що коли відповідачка не вживає алкоголь, що буває з періодичністю два тижні на два тижні, то вона дійсно доглядає за дітьми
Дійсно, всі вищевказані особи зазначали, що відповідачка зловживає алкоголем, прямим наслідком чого є вказані у позові проблеми у сім`ї сторін. Проте вказали, що коли відповідачка не вживає алкоголь, то вона піклується про сім`ю та дітей, проявляє до них любов, займається господарством. 
З урахуванням зазначеного, районний суд вірно констатував, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно своїх синів є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до синів батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наявні у матеріалах справи докази на підтвердження нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками відносно синів стосуються лише періоду травня-червня 2025 року, доказів відносно виконання відповідачкою батьківських обов`язків в інший період матеріали справи не містять.
У висновку оцінки потреб сім`ї від 07.05.2025 зазначено, що ОСОБА_2 не проживає з сім`єю вже більше двох місяців.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач не зміг пояснити, яким саме інтересам дітей, на його думку, буде відповідати позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, винної поведінки відповідачки у свідомому нехтуванні своїми обов`язками.
З наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням оцінки особистості та поведінки відповідачки, яка, на думку колегії суддів, не свідчить про беззаперечне, свідоме та винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, вбачається можливість виправлення ставлення ОСОБА_2 до своїх обов`язків як матері.
Повне нівелювання умов для реалізації та усвідомлення відповідачкою своїх прав та обов`язків щодо неповнолітніх синів, нехтування можливістю виправити дану сімейну ситуацію призведе до повного та остаточного розриву сімейних зв`язків.
Відтак, колегія суддів вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав на даний час та за вказаних обставин, що, до того ж, є крайнім заходом впливу, не буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.
Принцип якнайкращих інтересів дитини передбачає право мати і знати обох батьків, отримувати від них виховання, піклування та турботу, за відсутності при цьому дійсних і реальних підстав вважати, що таке буде суперечити інтересам дитини.
Зважаючи на те, що наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідачки від виховання своїх неповнолітніх синів, оскільки вони не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених ст. 164 СК України підстав для задоволення позовних вимог та ґрунтовно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
З огляду на вказане не є слушними, а також не відповідають дійсності доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка свідомо не бере участі у вихованні дітей та не виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться вихованням та розвитком дітей, жодного разу з ними не спілкувалась. 
Посилання заявника на те, що в судовому засіданні було заслухано думку дітей, які підтвердили, що мати зловживає спиртними напоями, взагалі не бере ніякої участі у їхньому вихованні, спілкуються вони рідко, їхнім утриманням займається батько, однак суд першої інстанції при ухваленні рішення не враховано думку дітей та їх ставлення до матері, причини, які стали підставою для таких відносин з матір`ю, не заслуговують на увагу зважаючи на те, що, як зазначалось вище, всі допитані та заслухані у судовому засіданні особи (діти сторін, соціальний працівник) вказали на поведінку відповідачки, яка не свідчить про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Зокрема, позивач вказав, що в періоди, коли відповідачка не вживає алкоголь, вона дійсно доглядає за дітьми, а син ОСОБА_9 наголосив, що хоче, щоб була збережена сім`я і не хоче, щоб мама була позбавлена батьківських прав. Соціальний працівник підтвердила, що мама любить дітей.
Твердження ОСОБА_1 про те, що судовими рішеннями ОСОБА_2 вже було позбавлено батьківських прав відносно її дочок - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не є беззаперечною та автоматичною підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її неповнолітніх синів.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для його скасування, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 20 лютого 2026 року 

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко