Справа № 462/5768/22      Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М 
Провадження № 22-ц/811/2707/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача Наконечної О. М., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Худоби Г. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року (повний текст рішення складено 07 липня 2025 року) у справі за позовом Львівської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник», ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про скасування державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2022 року Львівська міська рада (далі – Львівська МР) звернулася в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» (далі – ТОВ «Вечірній вогник»), ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу (далі – приватний нотаріус) Гусак Р. Т., в якому просила:
– скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю, літ. «С-1», загальною площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1644249746101), з припиненням права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна;
– визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал ТОВ «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, підписаний між ОСОБА_1 та ТОВ «Вечірній вогник»;
– скасувати державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю, літ. «С-1», загальною площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1644249746161), із припиненням права власності ТОВ «Вечірній вогник» на вказаний об`єкт нерухомого майна;
– зобов`язати ТОВ «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0, 0242 га, шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі, літ. «С-1», загальною площею 65 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог Львівська МР зазначала, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 . Міською радою не приймалися рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність чи в користування іншим особам.
У червні 2022 року посадовими особами міської ради було виявлено факт самовільного використання ТОВ «Вечірній вогник» указаної земельної ділянки, про що складено відповідний акт обстеження земельної ділянки. На земельній ділянці розташована нежитлова будівля (павільйон), а земельна ділянка огороджена металевим парканом.
Приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. у вересні 2018 року здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на зазначену нежитлову будівлю на підставі відповідної декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в якій, при цьому, вказано, що останній користується земельною ділянкою на підставі договору оренди від 12 лютого 2013 року. Проте, Львівська МР не укладала договір оренди спірної земельної ділянки з ОСОБА_1 . Тому останній незаконно набув право власності на цей об`єкт нерухомого майна.
Крім того, у жовтні 2018 року приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. здійснено реєстрацію права власності ТОВ «Вечірній вогник» на вищевказаний об`єкт нерухомості. Підставою для цього став акт приймання-передачі нерухомого майна від 28 вересня 2018 року, підписаний між товариством та ОСОБА_1 , за яким нежитлову будівлю передано до статутного капіталу товариства. Такі дії є незаконними, так як первинна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю здійснена на підставі неіснуючих документів, а отже, останній не мав права розпоряджатися цим майном. Вищенаведене порушує майнові права територіальної громади міста Львова.
З урахуванням наведеного, Львівська МР просила суд її позов задовольнити.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом Львівської МР до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Гусак Р. Т., про скасування державної реєстрації права приватної власності.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою Львівської МР до ТОВ «Вечірній вогник», ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Гусак Р. Т., у частині вимог про:
– визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал ТОВ «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, підписаного між ОСОБА_1 та ТОВ «Вечірній вогник»;
– скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю, літ. «С-1», загальною площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1644249746161), із припиненням права власності;
– зобов`язання ТОВ «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0242 га, шляхом демонтажу (знесення) вказаної нежитлової будівлі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу Львівської МР залишено без задоволення. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року (про відмову у відкритті провадження у справі) залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року касаційну скаргу Львівської МР задоволено. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року позов Львівської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник», ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про скасування державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал, зобов`язання до вчинення дій, задоволено.
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101) з припиненням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв.м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101).
Визнано недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, складений ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник».
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644249746101) з припиненням права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101).
Зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0, 0242 га шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на користь Львівської міської ради сплачений судовий збір у розмірі по 4 962 грн 00 коп. з кожного.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в липні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року, в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, судом першої інстанції при вирішені спору не враховано, що позовні вимоги не є взаємопов`язаними та не випливають одна з одної. Зазначає, що оскільки містобудівні умови та обмеження чи інші дозвільні документи на зведення спірної нежитлової будівлі органами Львівської МР не видавались, це не означає, що такі не видавались до квітня 2016 року, уповноваженими на це органами, зокрема Залізничною РА ЛМР у 1990 році видано дозвільні документи , достатні для розміщення спірної будівлі. Крім цього, місцевий суд помилково не застосував вимогу відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідачів, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал, адже спірний об`єкт збудований у 1990 році, права власності на який зареєстровано в реєстрі у 2018 році. Відомості про таку реєстрацію є доступними для позивача, адже є відкритими. Щодо позовних вимог про знесення об`єкта нерухомого майна вказує, що таке є крайнім заходом, а можливість його узаконення, судом не досліджувалась. У цьому зв`язку вказує, що на момент спорудження цього об`єкта не було необхідним попереднє оформлення права користування земельною ділянкою на якій він знаходиться. Не розмежовано судом поняття демонтаж та знесення, які є різними правовими категоріями, котрі тягнуть різні правові наслідки. Не досліджено судом питання про яке саме майно йде мова в даному спорі: тимчасова споруда чи капітальна споруда, адже в даному випадку спірне майно є павільйоном. Позивачем не доведено, що спірна споруда не відповідає санітарним нормам чи нормам ДБН. Поза увагою суду залишилась також обставина щодо відсутності припису відповідного органу Львівської МР про усунення порушення, якщо вони вважають таке майно самочинно збудованим, наявність якого є обов`язковою передумовою для звернення до суду з відповідним позовом про його знесення, у разі невиконання такого припису. Також вимога про демонтаж помилково заявлена в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. До участі у справі в якості третьої особи не залучено Залізничну РА ЛМР, що на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, є серйозним процесуальним порушенням і є самостійною підставою для скасування оскарженого рішення.
В вересні 2025 року від Львівської МР через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з такого.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 2 частини третьої статті 2 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13, частина четверта статті 12 ЦПК України).
Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).
Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи убачається, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції в письмовій формі.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, визначено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження направлена Львівській МР до її електронного кабінету 25 серпня 2025 року та доставлена цього ж дня о 16 год 55 хв 23 сек, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.
Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету Львівської МР строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 04 вересня 2025 року.
Відзив на апеляційну скаргу подано Львівською МР через систему «Електронний суд» лише 15 вересня 2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.
Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви (клопотання) про продовження цього строку, а колегія суддів не убачає підстав для його продовження з власної ініціативи, адже не встановлено об`єктивних перешкод для подання відзиву у встановлений судом строк.
Враховуючи наведене, відзив на апеляційну скаргу Львівської МР необхідно залишити без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 – адвокатів Беня Б. З. і Худоби Г. М. та представника позивача Наконечної О. М., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
25 червня 2022 року головним та провідними спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради було здійснено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 . За результатами даного обстеження було складено акт обстеження земельної ділянки № 16/1 від 25 травня 2022 року, за яким встановлено, що ТОВ «Вечірній вогник» фактично використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0, 0242 га для обслуговування будівлі, яка фактично складається частково з металевої споруди із сендвіч-панелі та частково цегляної будівлі за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про надання її в користування (оренду) та відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Також вказана земельна ділянка обгороджена по периметру металевою огорожею з орієнтовною висотою близько одного метра.
Також Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 04 травня 2022 року здійснено обстеження нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , за результатами якого встановлено, що павільйон не діючий, збудований з цегли та металу, покрівля шатрова-металева. Загальна площа (по зовнішніх стінах) 105 кв. м. Територія по периметру обгороджена металевою огорожею.
Як убачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. проведено реєстрацію права власності ТОВ «Вечірній вогник» на нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644249746101) на АДРЕСА_1 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого 29 вересня 2018 року, видавник: складеного ОСОБА_1 та ТОВ «Вечірній вогник».
Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна у власність № 1/1 від 29 вересня 2018 року, ОСОБА_1 передав у власність, а ТОВ «Вечірній вогник»», в особі керівника Грагера С. В. прийняв нежитлову будівлю під літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. по АДРЕСА_1 у власність як внесок до статутного капіталу товариства, з подальшою реєстрацією права власності на вказану будівлю за товариством.
Також з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно убачається, що 12 вересня 2018 року державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності за ОСОБА_1 відбулась на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 141581438698 від 23 січня 2014 року.
Із заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 до заяви про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю під літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. по АДРЕСА_1 додано документи, в тому числі і декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 141581438698 від 23 січня 2014 року.
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ 141581438698 від 23 січня 2014 року, об`єкт - нежитлова будівля літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , будівельні роботи проводилося ОСОБА_1 на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області за номером ЛВ 061102881141 від 16 липня 2013 року. В пункті 11-1 декларації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення права земельного сервітуту щодо будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури зазначено: договір оренди земельної ділянки від 02 лютого 2013 року.
Згідно технічного паспорта на нежитлову будівлю літ. С-1 на АДРЕСА_1 , нежитлова будівля має 6 нежитлових приміщень, вбиральню, тамбур, комірку, загальною площею 65, 0 кв. м. Несучі конструкції: фундамент – бутобетон, стіни – цегла, сендвіч-панелі, дах – металопрофіль.
Згідно з відомостями, зазначеними у листі Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради від 17 серпня 2022 року та листі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 20 червня 2022 року, відповідно до даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, за адресою: АДРЕСА_1 відсутні дозвільні документи.
Згідно з відомостями, зазначеними у листі Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 28 квітня 2022 року, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва ТОВ «Вечірній вогник» на встановлення павільйону (тимчасової форми для провадження підприємницької діяльності) на АДРЕСА_1 не надавалися.
Згідно з відомостями, зазначеними у листі Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) від 07 вересня 2022 року, у реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку «Замовник: ОСОБА_1 » документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не виявлено. Разом з цим, у розпорядженні ДІАМ не виявлено і декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23 січня 2014 року (замовник ОСОБА_1 ) на нежитлову будівлю під літ. «С-1» у АДРЕСА_1 .
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2025 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024141360002149 від 10.07.2024, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 362, частиною першою статті 365-2 КК України, та звільнено її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.
Як вбачається з ухвали суду, ОСОБА_2 обвинувачувалася в тому, що вона, працюючи на посаді державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» та перебуваючи на робочому місці за адресою: АДРЕСА_2 , 14 вересня 2018 року о 13-25 год., всупереч абзацу 2 пункту 10-1 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 22 червня 2018 року), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, не отримавши відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів про декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ141581438698 від 23 січня 2014 року (відомості про яку у вказаному Реєстрі відсутні), несанкціоновано втрутилася в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до якого вона мала право доступу як державний реєстратор, та здійснила державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «С-1» за адресою: АДРЕСА_1 , що призвело до несанкціонованої зміни інформації про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, яка оброблюється у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, окрім того, призвело до вибуття з володіння Львівської міської ради земельної ділянки загальною площею 0, 0242 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 138700 грн 00 коп. станом на 14 вересня 2018 року (в сто і більше разів перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян), що завдало істотної шкоди громадським інтересам в особі Львівської міської ради.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).
Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц (підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року в справі №911/3135/20 (підпункт 8.47).
Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (підпункт 8.46).
При цьому, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20).
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).
Рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства. При існуванні самочинного будівництва власник земельної ділянки може вимагати не надання права на знесення самочинного будівництва на підставі судового рішення, а, зокрема, зобов`язання порушника знести самостійно самочинне будівництво або за його рахунок, чи визнання за власником земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване. При існуванні самочинного будівництва метою власника земельної ділянки є захист права власності на земельну ділянку, а не набуття на підставі рішення суду права на знесення. Тому вимога про надання права на знесення не є належним способом захисту права (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/2289/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22 вказано, що:
«99. У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
100. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
109. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
138. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
139. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що у випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Натомість заявлена позивачем у цій справі вимога зазначеного не забезпечує.
150. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.12.2022 у справі № 263/18985/19, зокрема, зазначив, що «установивши відсутність доказів надання земельної ділянки відповідачу для будівництва спірного магазину, відсутність формування земельної ділянки та присвоєння їй указаної відповідачем поштової адреси, а також доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта - нежитлової будівлі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для набуття фізичною особою права власності не нерухоме майно та незаконність здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачем, що має наслідком її скасування».
151. При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, пославшись на положення статті 376 ЦК України, кваліфікував спірну нежитлову будівлю як самочинно побудовану.
152. Натомість у пунктах 112, 113, 125 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
153. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що визначальними обставинами для встановлення подібності справ № 263/18985/19 та №916/1174/22 є (1) наявність самочинного будівництва, на яке (2) неправомірно зареєстровано право власності. Спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно.
154. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
155. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеного у пункті 150 цієї постанови».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в справі № 908/2388/21 зазначено, що:
«101. Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
102. Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
103. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
104. Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
105. Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
106. Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
107. Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
108. Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
109. У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
110. Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
111. У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
112. У статті 90 ЗК України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
113. Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
114. Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в справі № 908/2388/21 вказано, що:
«136. Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
137. Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
138. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
139. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
140. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).
141. Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в справі № 908/2388/21зазначено:
«169. Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
170. Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.
171. Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
172. На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
173. Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється.
174. Внаслідок укладення інвестиційного договору та договору купівлі-продажу у ТОВ «Люкс Комфі» і ТОВ «Арт 2005» не виникає право власності на нерухому річ (право на нерухому річ не виникло у ПП «Терра Віта V» як у особи, яка здійснила самочинне будівництво, і не може бути передане іншим особам), проте ТОВ «Люкс Комфі» і ТОВ «Арт 2005» набули права на об`єкт самочинного будівництва.
175. ТОВ «Арт 2005» і ТОВ «Люкс Комфі» користуються земельною ділянкою без відповідних правових підстав, їх дії є самовільним зайняттям земельної ділянки. На земельній ділянці розташовані об`єкти самочинного будівництва, які належать ТОВ «Арт 2005» і ТОВ «Люкс Комфі» та зареєстровані за ними. Це створює перешкоди для власника земельної ділянки.
176. Як уже зазначалося, обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.
177. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
178. Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.
179. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва.
180. З урахуванням викладеного належними відповідачами у цій справі за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є ТОВ «Арт 2005» та ТОВ «Люкс Комфі», оскільки саме ці особи є останніми набувачами прав на об`єкт самочинного будівництва та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою».
У пунктах 98 та 99 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2026 року в справі № 712/12428/23 зазначено проте, що заявлені у цій справі ТОВ «Мікат-Нафта» позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Б. А. від 14 серпня 2018 року № 42531715 про державну реєстрацію права власності на виробничий будинок гараж-автомайстерню по АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 (номер запису про право власності 27480311, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -1621609171101); визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01 квітня 2019 року № 1-973, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і посвідчений 01 квітня 2019 року державним нотаріусом Починок Ю. В., щодо виробничого будинку гараж-автомайстерня по АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_5 ; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора державного нотаріуса Починок Ю. В. від 01 квітня 2019 року № 46248771 про державну реєстрацію права власності на виробничий будинок гараж-автомайстерню по АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 30969792, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1621609171101; припинення права власності на виробничий будинок гараж-автомайстерню по АДРЕСА_3 номер запису про право власності 27480311 і 30969792, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1621609171101, не спрямовані на захист речового права на земельну ділянку, не є належним способом захисту права. У задоволенні вказаних вимог належить відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
Також неналежним способом захисту у справах за позовами власника земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про визнання недійсним акта прийому – передачі такого майна до статутного капіталу господарського товариства.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2025 року в справі № 947/25261/22 та від 18 березня 2026 року в справі № 523/3183/19.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 зазначено, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Також, згідно із принципом диспозитивності особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20).
З огляду на положення статей 356, 367, 368 ЦПК України наведені висновки є застосовними також на стадії апеляційного розгляду справи.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 308/8567/20 вказано, що:
«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суд від 04 жовтня 2023 року в справі №761/18365/20 вказано, що:
«основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги.
Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року в справі № 927/1206/21 зазначено, що:
«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».
132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.
133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
Аналогічні висновки, зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у від 11 квітня 2024 року в справі № 757/72370/17-ц, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22, в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 947/4615/23).
У справі, що переглядається:
- Львівська міська рада пред`явила позов з метою захисту права власності на налжену їй земельну ділянку територіальної громади, в обгрунтвання якого посилалась на те, що об`єкт нерухомого майна – нежитлова будівля, літ. «С-1», загальною площею 65 кв. м., по АДРЕСА_1 , розташований на самовільно зайнятій земельній ділянці, з огляду на що здійснене ОСОБА_1 на цій земельній ділянці будівництво має ознаки самочинного, і він не має на нього права власності та, відповідно, у нього не виникло право на його відчуження шляхом передання такого як внеску до статутного капіталу ТОВ «Вечірній вогник», та просила суд :
скасувати державну реєстрацію права приватної власності на спірну будівлю за первісним її власником - ОСОБА_1 , з припиненням права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна;
визнати недійсним акт приймання-передачі цього нерухомого майна в статутний капітал теперішнього її власника - ТОВ «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, підписаний між попереднім власником - ОСОБА_1 та теперішнім власником - ТОВ «Вечірній вогник»;
скасувати державну реєстрацію права приватної власності на спірну будівлю за теперішнім власником - ТОВ «Вечірній вогник», з припиненням права власності ТОВ «Вечірній вогник» на вказаний об`єкт нерухомого майна;
зобов`язати теперішнього власника - ТОВ «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі;
- суд першої інстанції задовольнив вказані вимоги;
- при розгляді справи суд має з`ясувати чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах;
- поза увагою суду залишилося те, що позовні вимоги, заявлені у цій справі про скасування державної реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, з припиненням права власності на таке майно, як за первісним власником, так і за теперішнім власником, а також про визнання недійсним акта приймання-передачі цього нерухомого майна в статутний капітал, укладеного підписано між попереднім та теперішнім власниками такого майна не забезпечують відновлення порушених прав позивача, тому є неналежним способом захисту, а відтак у їх задоволенні слід було відмовити;
- обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу є самостійною підставою відмови у позові;
- якщо право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, що встановлено місцевим судом у даній справі, належним способом захисту є знесення самочинно побудованого нерухомого майна або про визнання права власності на нього;
- оскарженим рішення також задоволені позовні вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна за теперішнім власником - ТОВ «Вечірній вогник», з припиненням права власності на вказаний об`єкт та про зобов`язання ТОВ «Вечірній вогник» як теперішнього власник такого об`єкта звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом його демонтажу (знесення);
- відповідач ОСОБА_1 у поданій ним апеляційній скарзі, виходячи з її змісту, не погоджується з оскарженим ним рішення і в частині вирішення цих позовних вимог, належним відповідачем за якими є саме ТОВ «Вечерній вогник», який не скористався своїм правом подання окремої апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 . Така процесуальна поведінка відповідача - ТОВ «Вечірній вогник» свідчить про повну їх згоду з оскарженим рішенням суду першої інстанції у частині пред`явлених до нього позовних вимог;
- аналіз аргументів (мотивів) апеляційної скарги свідчить, що відповідач ОСОБА_1 не навів переконливих доводів, яким чином оскаржене рішення в частині вирішення позовних вимог до ТОВ «Вечірній вогник» порушує його права та інтереси, за умови, що інший відповідач – ТОВ «Вечірній вогник» не оскаржив рішення місцевого суду в цій частині, тобто, погодився з цим судовим рішенням;
- тому оскаржене рішення суду першої інстанції, зокрема і в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, з припиненням права власності на таке майно за ТОВ «Вечірній вогник», незважаючи на те, що в задоволенні їх належало відмовити у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, проте такі належним відповідачем в апеляційному порядку не оскаржено, належить залишити без змін в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності на спірну будівлю за теперішнім власником - ТОВ «Вечірній вогник», з припиненням права власності ТОВ «Вечірній вогник» на вказаний об`єкт нерухомого майна, а також про зобов`язання теперішнього власника - ТОВ «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу (знесення) спірної будівлі.
Оскільки самостійною підставою для відмови в задоволенні позову є обрання позивачем неналежного способу захисту права, незалежно від інших установлених обставин справ, колегія суддів встановивши таке порушення не убачає підстав для детального аналізу з відповідним відхиленням доводів апеляційної скарги про необґрунтованість позову, помилкове, на думку заявника неврахуванням судом обставин пропуску позивачем строку позовної давності.
З огляду на не оскарження рішення суду теперішнім власником об`єкта нерухомого майна, а також не наведення в апеляційній скарзі відповідних мотивів, з яких особа, яка її подала вважає, що рішення в частині вирішення позовних вимог до ТОВ «Вечірній вогник», як теперішнього власника майна, яке за рішенням суду підлягає знесенню, впливає на його права, як колишнього власника такого майна, колегія суддів не убачає підстав і для детального аналізу та відхилення доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог, пред`явлених до ТОВ «Вечірній вогник».
Щодо аргумента апеляційної скарги про те, що місцевим судом не залучено до участі у справі в якості третьої особи Залізничну РА ЛМР, такий, виходячи з обставин даної справи, є необґрунтованим, адже оскаржене рішення не вливає жодним чином на права та обов`язки такої особи.
Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно зі частиною четвертою статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене, оскаржене рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, з припиненням права власності на вказаний об`єкт та про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал ТОВ «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, підписаного між ОСОБА_1 та ТОВ «Вечірній вогник» належить скасувати, з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні, в решті рішення належить залишити без змін, виходячи з мотивів, наведених вище у цій постанові.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, за розгляд справи судом першої інстанції з ТОВ «Вечірній вогник» на користь Львівської міської ради підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 962 грн 00 коп., а за розгляд справи судом апеляційної інстанції підлягає стягненню з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 721 грн 50 коп.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101) з припиненням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101) та визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна в статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» від 29 вересня 2018 року, складеного ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник», скасувати, ухвалити в цій часині нове рішення про відмову в їх задоволенні.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644249746101) з припиненням права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1644249746101) та зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0242 га шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі літ. «С-1» загальною площею 65 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без змін.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року в частині вирішення судових витрат змінити, виклавши абзац шостий резолютивної частин рішення в такій редакції: «Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вечірній вогник» на користь Львівської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 4 962 грн 00 коп.».
Стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 3 721 грн 50 коп. судового збору, за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 13 квітня 2026 року.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич