07.04.26
22-ц/812/845/26

Провадження №22-ц/812/845/26 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
07 квітня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Тищук Н.О. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №484/6273/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Шикері Ірини Анатоліївни у приміщенні цього суду 16 лютого 2026 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про повернення земельних ділянок,
у с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі – ТОВ «Агрофірма Корнацьких», Товариство) про повернення земельних ділянок.
Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,2353 га; 4825481800:01:000:1514, площею 1,2953 га; 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га; 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, які розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Вказані земельні ділянки на підставі договору оренди від 28 грудня 2009 року перебували в користуванні у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року, яке було залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, було розірвано договір оренди земельної частки (паю), укладений 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких». Він звертався до відповідача з усними заявами про повернення земельних ділянок, однак відповідач добровільно відмовляється повертати земельні ділянки, посилаючись на те, що в судових рішеннях відсутнє зобов`язання повернути земельні ділянки. 
Посилаючись на викладене, позивач просив зобов`язати відповідача повернути вказані земельні ділянки, а також стягнути судовий збір. 
У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позову та зазначив, що судовими рішеннями, на які посилається позивач, не було встановлено факту перебування у користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» земельних ділянок з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,23 53 га., 4825481800:01:000:1514, площею 1.2953 га, 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га, 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, що розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, а тому рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року не мають преюдиціального значення, оскільки ці містять правову оцінки певного факту при розгляді іншої справи, але не свідчить про встановлення фактів, що мають преюдиціальне значення в розумінні частини 4 статті 82 ЦПК України.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2026 року позов задоволений.
Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,2353 га; 4825481800:01:000:1514, площею 1,2953 га; 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га; 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, які розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1211 грн. 20 коп.
Рішення суд умотивував тим, що відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. З урахуванням положень статті 321 ЦК України, частин 2-4 статті 31, статті 34 Закону України «Про оренду землі», беручи до уваги, що належні позивачу земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача без установлених законом підстав, суд вважав доведеним, що цивільне право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу земельні спірні ділянки.
В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача без установлених законом підстав, а тому підлягають поверненню, не відповідають дійсним обставинам справи. Так, договір оренди земельної частки (паю) був припинений на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року. Відповідач також зазначив, що припиненим договором оренди не було передбачено як обов`язку так і умов повернення орендарем земельних ділянок орендодавцю. ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зауважує, що до позову не надано доказів того, що відповідач добровільно земельні ділянки позивачу не повертає, при цьому, фактів, що вказують на користування відповідачем спірними земельними ділянками матеріали даної справи не містять. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №920/1771/14, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №910/13266/18, від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17, в яких сталою є позиція, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Сотська С.О. просить апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін як таке, що відповідає вимогам закону.
Відзив мотивовано тим, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, договір оренди земельних часток (паїв), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований 02 березня 2010 року у Книзі реєстрації договорів земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 90, був розірваний у зв`язку систематичним невиконанням умов договору оренди щодо сплати орендної плати. Земельна частка (пай) не має чітко визначених меж та розташування її на місцевості та входить до складу загального масиву земель. Отже, після розірвання договору оренди земельної частки (пай) відповідач продовжує користуватися цією часткою, оскільки земельні ділянки сформовані не були і тільки після виготовлення і затвердження технічної документації у жовтні 2025 року позивач став власником земельних ділянок. Тому відповідач не міг повернути земельну частку (пай) відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі». Частина 1 статті 81 ЦПК України покладає обов`язок не лише на позивача довести ті обставини, на які він посилається, а й на відповідача, який заперечує цю обставину, та повинен надати докази протилежного. Однак відповідач не надав доказів, які свідчать, що після розірвання договору оренди земельної частки (пай) та після сформування земельних ділянок, вони були повернуті позивачеві. Твердження апелянта, що припинення договору оренди земельної частки (пай) не було передбачено умову повернення земельних ділянок орендодавцю, є неспроможним, оскільки спірні земельні ділянки агрофірма використовує без належних правових підстав для задоволення своїх потреб, позбавляючи позивача можливості отримувати дохід.
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.
Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву представника відповідача в апеляційній скарзі та заяву представника позивачки у відзиві на апеляційну скаргу про розгляд справи у відсутність учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду таким вимогам закону не відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 мав право на земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових га на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 27 червня1996 року № 170, що підтверджувалось сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії МК №0035330, виданим 10 червня 1996 року, номер реєстрації 1258.
Як встановлено рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року у справі № 484/4807/21, яке було залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений договір оренди вказаної земельної частки (паю) строком на 50 років - з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2059 року, який зареєстрований 02 березня 2010 року у Книзі реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 90.
На виконання умов договору оренди земельної частки (паю) позивач передав, а відповідач прийняв в оренду земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових га, вартістю 40392 грн. 33 коп., яка розміщена в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв).
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року у справі № 484/4807/21, яке було залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, було розірвано договір оренди земельної частки (паю), укладений 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просить зобов`язати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельні ділянки з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,2353 га; 4825481800:01:000:1514, площею 1,2953 га; 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га; 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, які розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, і власником яких він є, посилаючись на те, що ці земельні ділянки перебували у користуванні відповідача на підставі договору оренди земельної частки (паю), укладеного 26 грудня 2009 року, та незважаючи на розірвання в судовому порядку цього договору відповідач їх позивачу не повернув.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтями 4, 5 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (статті 15 ЦК України). 
Частиною другою статті 792 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно із частиною першою статті 93 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Для визначення поняття «земельна частка (пай)» слід керуватися статтею 25 і «Перехідними положеннями» ЗК України, «Перехідними положеннями» Закону України «Про оренду землі», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720, постановою Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» від 4 лютого 2004 року № 122, постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форми сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)» від 12 жовтня 1995 року № 801.
Аналіз вказаних нормативних актів дає підстави вважати, що земельна частка (пай) - це право на умовну земельну частку в гектарах у землях державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій з відповідною грошовою оцінкою без виділення у загальному масиві земель, яке мають працівники цих підприємств, а також працівники державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.
Особливістю договору оренди земельного паю є й те, що йдеться не про володіння, користування та розпорядження конкретною земельною ділянкою, яку виділено на місцевості, а про право на земельну ділянку, яка перебуває в загальному масиві ділянок, що виділялися учасникам колективного сільськогосподарського підприємства.
І хоча власник сертифікату, тобто орендодавець, за договором оренди земельного паю, не має повноважень власника щодо конкретної земельної ділянки, стосовно якої укладається договір, за договором оренди паю до орендодавця фактично переходить право користування частиною земної поверхні, яка відповідає орендованому паю, у межах загального масиву невизначених земельних ділянок, який становить собою землі відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, що підлягають розпаюванню на місцевості як земельної ділянки.
Тобто за договором оренди від 28 грудня 2009 року ОСОБА_1 передав ТОВ «Агрофірма Корнацьких» свою земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових га, а не виділену в натурі земельну ділянку.
Відповідно до положень статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Як убачається з витягів з Державного реєстру речових прав від 13 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 08 жовтня 2025 року зареєстрував право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,2353 га; 4825481800:01:000:1514, площею 1,2953 га; 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га; 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, які розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Підставою для реєстрації за позивачем права власності на земельні ділянки державний реєстратор вказав рішення 84 сесії VІІІ скликання Первомайської міської ради № 21 від 25 вересня 2025 року (а.с.16-19).
Тобто вже після розірвання судом договору оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року позивач, скористався своїм правом на виділення у натурі земельної частки (паю), та лише з 08 жовтня 2025 року набув право власності на чотири земельні ділянки, тому безпідставним є посилання позивача на те, що ці земельні ділянки перебували в користуванні відповідача на підставі договору оренди земельної частки (паю).
Щодо доводів позивача про те, що відповідач без належної правової підстави продовжує використовувати спірні земельні ділянки.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. 
Згідно із частиною третьою статті 12, статтею 76 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У пунктах 80, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що «суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України у вказаній редакції). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплювала стаття 61 ЦПК України у тій же редакції (близькі за змістом приписи визначені у частині третій статті 12, частині першій статті 13, частина перша статті 81, статті 82 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у Великій Палаті Верховного Суду).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
У справі, яка переглядається позивач не представив суду будь-яких доказів (актів відповідних органів, звернень, довідок тощо) того, що земельні ділянки з кадастровими номерами: 4825481800:01:000:1518, площею 3,2353 га; 4825481800:01:000:1514, площею 1,2953 га; 4825481800:01:000:1524, площею 0,2773 га; 4825481800:01:000:1525, площею 0,0171 га, які розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, на день розірвання договору оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року та на день звернення із позовом у цій справі перебувають у користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не виконала свій обов`язок щодо повернення спірних земельних ділянок після 05 вересня 2022 року (набрання рішенням у справі № 484/4807/21 законної сили) та доказів продовження використання земельними ділянками товариством включно по день звернення до суду першої інстанції із цим позовом, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо повернення земельних ділянок через недоведеність позовних вимог, а саме – факту порушення права позивача як власника земельних ділянок.
Тому висновок суду про те, що належні позивачу земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача без установлених законом підстав не ґрунтується на наявних у справі доказах.
За такого суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини щодо використання відповідачем спірних земельних ділянок, що мають значення для справи, які не є доведеними, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та припустився порушення вимог процесуального закону при оцінці наявних у справі доказів, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення про задоволення позову, тому таке рішення підлягає скасуванню на підставі пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
За такого апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги та відхиляє аргументи відзиву на апеляційну скаргу як безпідставні.
Щодо розподілу судових витрат.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового про відмову у позові, наявні підстави для проведення апеляційним судом розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.
Враховуючи таке, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма Корнацьких» слід стягнути 1816 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого останнім за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2026 скасувати, ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про повернення земельних ділянок відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС–Агропродукт», ЄДРПОУ 41101589, 1816 грн. 80 коп. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Головуючий:      Т.М. Базовкіна
Судді:         Н.О. Тищук
Ж.М. Яворська
_____________________________________________
Повна постанова складена 07 квітня 2026 року