ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/18496/24    Головуючий у 1-й інстанції: Шестакова Я.В.
Номер провадження: 22-ц/819/779/26       Доповідач: Воронцова Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року          м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя- доповідач): Воронцової Л.П.,
суддів:     Майданіка В.В.,
Склярської І.В.,
секретар     Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління освіти Херсонської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Негуляєв Максим Анатолійович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Шестакової Я.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління освіти Херсонської міської ради, про стягнення заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління освіти Херсонської міської ради про стягнення заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що до повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну працювала вихователем в Херсонському закладі дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради. З серпня 2022 року по 30 грудня 2022 року не отримувала заробітної плати. 30 грудня 2022 року у мобільному додатку "Вайбер" отримала наказ Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30 грудня 2022 року за № 5 "Про призупинення дії трудових відносин". Постановою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2024 року у справі №521/5175/23 скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30 грудня 2023 року №5 в частині призупинення трудових відносин з позивачем, стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2023 року по 29 липня 2024 року в розмірі 125 149 грн та заробітну плату в розмірі 35 005 грн. Оскільки з моменту ухвалення постанови суду позивач не отримувала заробітної плати, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Просила суд стягнути з Управління освіти Херсонської міської ради на її користь заробітну плату за період з 30 липня 2022 року по 01 листопада 2024 року у розмірі 32 695 грн 65 коп. та понесені судові витрати.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2025 року клопотання представника позивача про заміну відповідача та залучення третьої особи задоволено, замінено відповідача Управління освіти Херсонської міської ради належним - Херсонським закладом дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, Управління освіти Херсонської міської ради залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, третя особа: Управління освіти Херсонської міської ради про стягнення заробітної плати відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 29 липня 2024 року у справі №521/5175/23 позивача з 30 липня 2024 року було поновлено на роботі, проте остання подала заяву про призупинення дії трудового договору з 30 липня 2024 року до завершення воєнного стану, відтак спірний період не підлягає оплаті. Крім того, позов пред`явлено до неналежного відповідача в особі Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, в той час як Управління освіти Херсонської міської ради виплачувало заробітну плату позивачу, тому є належним відповідачем по справі. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Негуляєв М.А., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 лютого 2026 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_2 , судді: Майданік В.В., Склярська І.В.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 17 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження.
25 березня 2026 року матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30 березня 2026 року справу призначено до розгляду на 13 квітня 2026 року о 13 год. 55 хв.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, де зазначено, що належним відповідачем у трудових спорах повинен бути шкільний заклад, з яким у працівника існують трудові відносини.
Позивач ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя в Херсонському закладі дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, який є її безпосереднім роботодавцем, а Управління освіти Херсонської міської ради, визначено лише розпорядником бюджетних коштів та в силу наданих повноважень і наявності централізованої бухгалтерії, здійснює нарахування та виплату заробітної плати працівникам закладів освіти. Проведення нарахувань та виплата заробітної плати здійснюється виключно на підставі поданої закладами освіти документації про виконання їх працівниками трудових обов`язків за трудовими договорами, відтак Управління самостійно не визначає належних працівнику виплат, а проводить їх нарахування лише у відповідності до наданих роботодавцем документів.
Суд обмежився лише визначенням належного/неналежного відповідача та не надав оцінку підставам позову, на яких ґрунтувались вимоги про стягнення заробітної плати.
У відзивах на апеляційну скаргу представники відповідача - Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління освіти Херсонської міської ради, вважали доводи апеляційної скарги безпідставними, вважали правильними висновки суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача та призупинення дії трудового договору на підставі заяви ОСОБА_1 від 30 липня 2024 року, невиконання позивачем трудових обов`язків, що свідчить про відсутність підстав для нарахування та виплати заробітної плати. Оскільки 30 липня 2024 року було призупинено дію трудового договору із ОСОБА_1 , то у відповідача був відсутній обов`язок забезпечувати позивача роботою, виплачувати і нараховувати заробітну плату, а відшкодування заробітної плати ОСОБА_1 у повному обсязі має бути покладено на державу, що здійснює збройну агресію проти України, а не на роботодавця.
В судове засідання апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до наказу Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30 грудня 2022 року № 5 "Про призупинення дії трудових відносин", підписаного виконуючою обов`язки директора закладу О. Синько, призупинено трудові відносини між Херсонським закладом дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради із, зокрема, ОСОБА_1 з 30 грудня 2022 року на підставі ст. 13 ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму, до прийняття рішення про скасування призупинення трудового договору.
Постановою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2024 року у справі №521/5175/23 скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30 грудня 2023 року №5 в частині призупинення трудових відносин з позивачем, стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2023 року по 29 липня 2024 року в розмірі 125 149 грн та заробітну плату в розмірі 35 005 грн.
Відповідно до наказу Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради № 29 від 30 липня 2024 року "Про поновлення дії трудового договору з працівником" поновлено з ОСОБА_1 дію трудового договору з 30 липня 2024 року.
Згідно із листом Управління освіти Херсонської міської ради № 01-38/16 від 17 лютого 2023 року заробітна плата ОСОБА_1 складає: 1 ставка: 5 265 грн.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 30 липня 2024 року, адресованої в.о. директора Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради О. Синько, ОСОБА_1 просила тимчасово призупинити дію трудового договору з 30 липня 2024 року до скасування дії воєнного стану у зв`язку із переїздом на безпечну територію з території ведення бойових дій.
2. Мотивувальна частина
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).
Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За загальним правилом сторонами трудових правовідносин є працівник та роботодавець. Працівник - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, котра використовує найману працю. Роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.
Трудові правовідносини визначають як суспільні відносини, врегульовані нормами трудового права, що складають між працівником і роботодавцем (підприємством, установою, організацією, а також фізичною особою), в силу якого одна сторона (працівник) зобов`язана виконувати роботу за певною спеціальністю, кваліфікацією або посади, підпорядковуватися внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені законодавством, колективним договором та угодою сторін. Трудові права та обов`язки не можуть існувати за межами трудового правовідношення.
Отже трудовий спір за загальним правилом виникає (існує) між сторонами трудових правовідносин, а саме між працівником та роботодавцем.
Позивачем і відповідачем у цивільній справі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.
Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.
У трудових спорах, які стосуються поновлення на роботі та звільнення, стягнення заробітної плати сторонами спору є працівник та роботодавець.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про дошкільну освіту", заклад дошкільної освіти є юридичною особою. Заклад дошкільної освіти може від свого імені укладати договори, набувати майнові та немайнові права, нести обов`язки, бути стороною у судовому процесі, бути власником і розпорядником коштів та іншого майна, мати власні символіку, бланки, печатки та штампи із своїм найменуванням та символікою. Заклад дошкільної освіти має самостійний баланс.
Положеннями статті 51 цього Закону визначено фінансову автономію закладів дошкільної освіти в частині використання бюджетних коштів, яка передбачає самостійне здійснення витрат у межах затверджених кошторисами обсягів, зокрема на оплату праці працівників.
Для оцінки того чи до належного відповідача позивачем пред`явлено вимогу про вирішення трудового спору про поновлення чи про звільнення, стягнення заробітної плати потрібно встановити особу роботодавця, тобто ту юридичну чи фізичну особу-підприємця, з ким у позивача (працівника) виникли трудові відносини, оскільки саме роботодавець є належним відповідачем у справах про поновлення на роботі чи звільнення, стягнення заробітної плати.
Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 296/4222/21.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 733/1093/21 вказано, що "при зверненні з позовом працівник просила, зокрема, стягнути з Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2021 року до дня поновлення на роботі; при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначив, що фінансове забезпечення Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради, в тому числі виплату заробітної плати, покладено на відділ освіти Ічнянської міської ради, який не було залучено до участі у справі співвідповідачем; апеляційний суд не врахував, що позивач перебувала у трудових відносинах із Більмачівською гімназією Ічнянської міської ради і саме на Більмачівську гімназію Ічнянської міської ради як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату; за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відділ освіти Ічнянської міської ради".
Аналогічний висновок щодо належного суб`єктного складу сторін у справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладено у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 672/1292/21, від 4 березня 2020 року у справі № 401/3088/17, від 17 березня 2021 року у справі № 731/115/20.
Верховний Суд в своїй постанові від 20 серпня 2025 року (справа № 451/1745/21, провадження № 61-15773св23), в справі з аналогічними правовідносинами, скасував рішення апеляційного суду, який вважав, що належним відповідачем є управління освіти, яке здійснює виплати заробітної плати працівникам шкільного закладу. Верховний Суд в цій справі зауважив, що належним відповідачем у справі повинен бути шкільний заклад, з яким у працівника існують трудові відносини.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя в Херсонському закладі дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради.
В той же час Управління освіти Херсонської міської ради, визначено лише розпорядником бюджетних коштів та в силу наданих повноважень та наявності централізованої бухгалтерії, здійснює нарахування та виплату заробітної плати працівникам закладів освіти. Проте проведення нарахувань та виплата заробітної плати здійснюється виключно на підставі поданої закладами освіти документації про виконання їх працівниками трудових обов`язків за трудовими договорами. Тобто, Управління самостійно не визначає належних працівнику виплат, а проводить їх нарахування лише у відповідності до наданих роботодавцем документів (наприклад, табеля обліку робочого часу, наказу про відпустку, преміювання, переведення роботи закладу в простій тощо).
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що роботодавець в особі Херсонського закладу дошкільної освіти №23 ХМР, з яким позивач перебуває у трудових відносинах та на якого чинним законодавством покладений обов`язок з виплати заробітної плати, є належним відповідачем у даній справі, відтак висновок суді першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача є помилковим.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною третьою статті 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України "Про оплату праці").
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно із статтею 95 КЗпП України, статті 3 Закону "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради № 29 від 30 липня 2024 року "Про поновлення дії трудового договору з працівником" поновлено з ОСОБА_1 дію трудового договору з 30 липня 2024 року.
Сторонами не заперечується, що у період з 30 липня 2022 року по 01 листопада 2024 року позивачка заробітну плату не отримувала.
Зазначаючи про відсутність підстав для виплати позивачу ОСОБА_1 заробітної плати за вказаний період, суд першої інстанції посилався на призупинення дії трудового договору на підставі заяви ОСОБА_1 від 30 липня 2024 року та невиконання позивачем трудових обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів призупинення дії трудового договору із позивачем ОСОБА_1 , наказу (розпорядження) роботодавця про призупинення дії трудового договору відповідач суду не надав та відповідних обставин не довів.
Саме по собі посилання відповідача на подання заяви позивачем про призупинення дії трудового договору та відмову позивача від дистанційної форми організації праці у зв`язку з відсутністю необхідних технічних засобів та навичок користування комп`ютерною технікою, про що ним зазначалося у відзиві на апеляційну скаргу, без надання доказів на підтвердження вказаних обставин, не свідчить про наявність підстав для звільнення роботодавця від виплати позивачу заробітної плати.
Відповідно до статті 141 КЗпП, в якій визначаються обов`язки роботодавця, роботодавець, зокрема, повинен правильно організовувати працю працівників. Поряд із цим, не виключено, що в умовах ведення бойових дій роботодавець не може забезпечити виконання умов трудового договору, особисту безпеку працівників, усунути загрози життя і здоров`я працівників. Саме тому Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" введено механізми регулювання трудових відносин, які релевантні умовам тимчасової окупації або територій активних бойових дій. Зокрема, таким механізмом є призупинення трудового договору. В контексті цієї справи в нормативному регулюванні дії трудового договору на підприємстві, яке опинилось в зоні ведення бойових дій, мають застосовуватись публічно-правові засади, зокрема, що надане суб`єкту (роботодавцю) право є водночас його обов`язком. Якщо ж роботодавець рішення щодо дії трудового договору не прийняв, негативні правові наслідки його бездіяльності не можуть бути покладені на працівника, як на слабкішу сторону трудових відносин.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року виклав висновок, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України
Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися, зокрема, виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.
У цій справі з позивачкою не були припинені (зупинені) трудові відносини сторін, а тому, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, позивачці підлягає виплаті саме середній заробіток, розмір якого правильно визначений у позовній заяві, та який не спростований відповідачем.
Посилання відповідача на визначення розміру середнього заробітку за період, що охоплений постановою Одеського апеляційного суду у справі №521/5175/23, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, заначив предметом спору розмір заробітної плати, за період з 30 липня 2024 року по 01 листопада 2024 року, а наведений у прохальній частині позовної заяви період є опискою.
Разом цим, апеляційний суд, перевіривши розрахунки позивача щодо розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню із Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської радина користь позивача, дійшов такого висновку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком про обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями.
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплати за попередні два місяці роботи.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку.
Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Згідно із листом Управління освіти Херсонської міської ради № 01-38/16 від 17 лютого 2023 року заробітна плата ОСОБА_1 складає: 1 ставка: 5 265 грн.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" мінімальну заробітнуї плату з 1 квітня 2024 року встановлено у розмірі - 8000 гривень.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, не відпрацювала жодного робочого дня, відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна плата в такому випадку обчислюється виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2024 рік", відтак розмір заробітної плати за вказаний період, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача складає 24 695 грн 65 коп. (за 30 та 31 липня 2024 року - 695 грн 65 коп. (8000 грн /23 робочих дні х 2) + (8 000 грн х 3 місяці (серпень, вересень жовтень 2024 року).
За таких підстав, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частин 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведена невідповідність висновків суду обставинам справи відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, яким позов  ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління освіти Херсонської міської ради, про стягнення заробітної плати слід задовольнити частково та стягнути із Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради на користь позивача заробітну плату за період з 30 липня 2024 року по 01 листопада 2024 року у розмірі 24 695 грн 65 коп. з подальшим вирахуванням із вказаної суми податків та обов`язкових платежів.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частинами 1, 6, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону, тому з відповідача Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради в дохід держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви пропорційно до задоволеної вимоги у розмірі 914 грн 82 коп. (3028 х 0,4 х 75,53%).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У заяві про розподіл судових витрат позивач ОСОБА_1 просила, зокрема, здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді першої інстанції, а саме стягнути із відповідача на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 18 300 грн.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача надала:
- договір про надання правничої допомоги № 44-пд/2024 від 22 жовтня 2024 року, укладений між адвокатом Білою Т.В. та ОСОБА_1 ;
- додаток 1 "Вартість послуг адвоката (прайс-лист)" до договору про надання правничої допомоги № 44-пд/2024 від 22 жовтня 2024 року;
- та додаткову угоду № 1 від 27 жовтня 2024 року до цього договору, відповідно до якої сторони домовилися, що клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 10 000 грн у разі отримання позитивного для клієнта рішення у справі;
- звіт № 1 про надані послуги за договором № 44-пд/2024, відповідно до якого вартість наданих послуг складає: 5 000 грн - складання позовної заяви, 2 000 грн - складання заяви про розподіл витрат на правничу допомогу, 300 грн - усна консультація, 1000 грн - правовий аналіз документів.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18, від 17 грудня 2025 року у справі 757/64192/19-ц.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 виклав висновок, що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнене з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Таким чином, заявлені стороною позивача у цій справі витрати на складання заяви про розподіл витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн задоволенню не підлягають.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями під час присудження судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Pakdemirli v. Turkey" ("Пакдемірлі проти Туреччини", заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Таким чином, колегія суддів вважає, що заявлений у додатковій угоді № 1 від 27 жовтня 2024 року гонорар в розмірі 10 000 грн у разі отримання позитивного для клієнта рішення у справі не відповідає критерію неминучості, не є необхідним для надання правничої допомоги, а отже, такі витрати у розмірі 10 000 грн не підлягають відшкодуванню.
Верховний Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
Ціна позову в даній справі становить 32 695 грн 65 коп., позов задоволено на 75,53% ( 24 695 грн 65 коп.0, а розмір витрат на правову допомогу - 18 300 грн. При цьому, з огляду на складність справи, суть спору, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значущість, розгляд справи в суді першої інстанції в порядку спрощеного провадження, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви та стягнення із Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської радина користь ОСОБА_1 4 758 грн 39 коп. на відшкодування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції пропорційно до задоволених вимог.
Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, тому з відповідача Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради в дохід держави слід стягнути судовий збір за поданняапеляційної скарги в розмірі 1 097 грн 78 коп. (3028 х 0,4 х 150% х 0,8 х 75,53%).
Вимога скаржника про стягнення із відповідача судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягає у зв`язку з відсутністю доказів наявності таких витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Негуляєв Максим Анатолійович, задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління освіти Херсонської міської ради, про стягнення заробітної плати задовольнити частково.
Стягнути з Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 30 липня 2024 року по 01 листопада 2024 року у розмірі 24 695 грн 65 коп.
Стягнути з Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4 758 грн 39 коп.
Стягнути з Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради в дохід держави судовий збір у розмірі2 012 грн 60 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови суду складено 13 квітня 2026 року.

Головуючий       Л.П. Воронцова

Судді:       В.В. Майданік

І.В. Склярська